Alfred de Vigny

Červená pečať

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original title of the book: Servitude et grandeur militaires

Text © Alfred de Vigny

© Éditions Gallimard, 1992

Slovak translation © Peter Štilicha 2013

Slovak edition © Perfekt 2013

Alfred de Vigny

Červená pečať

Z francúzskeho originálu Servitude et grandeur militaires

preložil Peter Štilicha

Jazyková redaktorka: Viera Gründlerová

Edičný návrh a chronológia života a diela Alfreda de Vignyho: Peter Štilicha

Kniha vyšla s finančnou podporou Ministerstva kultúry SR.

Vydal Perfekt, a. s., Karpatská 7, 811 05 Bratislava,

ako svoju 643. publikáciu.

Rok vydania 2013

Prvé vydanie

Grafická úprava a zalomenie: Pavol Janoško, DTP Perfekt

Tlač: KASICO, a. s., www.kasico.sk

ISBN 978–80–8046–609–1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Prvá kniha

LESK A BIEDA
VOJENSKÉHO ŽIVOTA

1.

Prečo som zhromaždil tieto spomienky

Keď je pravda, ako hovorí katolícky básnik,1 že nieto väčšieho utrpenia, ako v biede spomínať na šťastné chvíle, je podistým tiež pravda, že náš duch si s určitým pocitom šťastia pripomína v období pokoja a slobody chvíle utrpenia alebo otroctva. Táto melancholická pohnútka ma núti k tomu, aby som obrátil svoj smutný pohľad späť, na niekoľko rokov svojho života, hoci tieto roky nie sú priveľmi vzdialené dnešku, a ani ja nie som pristarý. Nemôžem neporozprávať o málo známom a statočne znášanom utrpení mužov, ktorými národy pohŕdali alebo ich zasa zveličene uctievali podľa toho, do akej miery ich pokladali za užitočných alebo potrebných.

Ale k tomuto rozprávaniu ma neženie iba tento pocit. Dúfam, že sa mi niekedy podarí dokázať, lebo niektoré stránky nášho správania som videl na vlastné oči, koľko spiatočníckeho a barbarského ducha zostáva v napospol modernej organizácii našich stálych armád, v ktorých sú vojaci izolovaní od občanov a sú nešťastní a krutí, pretože si uvedomujú svoje zlé a nezmyselné postavenie. Smútia, že všetko okolo nás sa mení a prispôsobuje, iba osud armády sa nemení. Kresťanský zákon zmenil surové vojnové obyčaje, ale dôsledky nových mravov, ktoré zaviedol, neprenikli v tejto oblasti dosť hlboko. Až dovtedy víťazi premožených povraždili alebo z nich urobili navždy otrokov. Dobyté mestá zničili, obyvateľov vyhnali alebo rozprášili. Preto sa každý ohrozený štát pripravoval na najhoršie a obrana bola rovnako krutá ako útok. Dnes sa dobyté mestá nemusia ničoho obávať, v najhoršom sa vyplatia kontribúciami. Vojna sa teda scivilizovala, ale armády veru nie. Nielenže v nej naše staré zvyky zachovali všetko, čo bolo zlé, ale ctižiadostivé a teroristické vlády zväčšovali toto zlo tým, že armády dennodenne vzďaľovali od vlastných krajín a nútili ich ponižujúco žiť stále záhaľčivejším a ľahkovážnejším spôsobom života. Neverím, že by rýchla reorganizácia priniesla úžitok, verím však v dobrodenie postupného zlepšovania. Keď sa na určitú bolesť obráti všeobecná pozornosť, vylieči sa táto bolesť pomerne chytro. Toto ozdravenie je pre zákonodarcu iste neľahkým problémom, ale tým naliehavejšie treba na vec upozorniť. O to sa tu pokúšam. I keď naša súčasnosť nie je povolaná na to, aby rozriešila túto otázku, dám aspoň tomuto svojmu želaniu primeranú formu a ťažkosti sa podistým zmiernia. Nemôžeme sa tak rýchlo priblížiť k dobe, keď armády splynú s národom, a keď národy dospejú k dobe, keď už nebude ani vojsko, ani vojny a čo sa týka spoločenských foriem, celá zemeguľa bude iba jediným, napospol jednomyseľným národom. Tá vec sa mala uskutočniť už dávno.

Nerád by som upriamil pozornosť iba na vlastnú osobu. Tieto spomienky budú skôr pamäťami iných. Veľmi dlho a silno ma však zraňovali čudné spôsoby vojenského života, takže mám právo o nich hovoriť. Zmienim sa niekoľkými slovami o sebe len preto, aby som dokázal, že mám toto smutné právo. Patrím ku generácii, ktorá sa narodila so storočím a ustavične ju kŕmili cisárovým vojenským spravodajstvom. Mala teda neustále pred očami obnažený meč a tasila ho práve vo chvíli, keď ho Francúzsko zastrkovalo do futrálu Bourbonovcov.2 I z toho dôvodu nechcem byť v tomto skromnom náčrtku temnej časti svojho života nikým iným, než kým som v skutočnosti bol. Žiaľ, skôr divákom ako hercom. Udalosti, po ktorých som prahol, sa neskôr neukázali v takej veľkosti, ako by som si želal. Ale čo robiť? Človek nemôže vždy hrať úlohu, po akej túži, nedostaneme vždy šaty práve vo chvíli, kedy by sa nám najviac hodili. V čase, keď píšem,3 muž s dvadsaťročnou službou za sebou nevidel poriadnu bitku. Zo svojho života by som vám mohol porozprávať iba málo príhod, ale počul som ich veľa. Nechám teda hovoriť skôr druhých ako seba, s výnimkou chvíle, keď sa budem musieť prihlásiť ako svedok. Keď som mal vystúpiť na scénu, vždy som cítil akýsi odpor, prekážala mi istá hanblivosť. Ak sa to prihodí, môžem vás ubezpečiť, že v týchto miestach rozprávania budem vždy úprimný. Keď hovoríme o sebe, najlepšou Múzou je úprimnosť. Nemôžem sa chváliť pávím perím: je síce prekrásne, ale predsa si myslím, že každý má uprednostňovať vlastné perie. Priznám sa, že nie som taký skromný, aby som sa nazdával, že veľa získam, ak si vypožičiam správanie niekoho druhého, a keď si nebodaj starostlivo vyberiem veľkolepú pózu, budem ju s veľkými ťažkosťami zachovávať na ujmu svojich dobrých prirodzených sklonov a vrodenej lásky k pravde, ktorou sa vyznačujeme všetci. Neviem, či sa v našej dobe nepoužíva nadmieru tohto literárneho opičenia. Niekedy sa mi zdá, že Bonapartov a Byronov úškrn spôsobil, že sa teraz uškŕňa veľa úplne nevinných tvárí.

Život je prikrátky na to, aby sme strácali drahocenný čas pretvárkami. Keby sme aspoň mali do činenia s nejakým primitívnym národom, ktorý sa dá oklamať! Ale náš ľud má oko také bystré a jemné, že hneď postrehne, od koho ste si vypožičali to slovo či ono gesto, tú vetu alebo onen pekný krok, alebo iba účes a odev. Fúkne najprv do čipky, ktorá obrubuje masku a pohŕdne vašou pravou tvárou, ktorej by si možno vaše prirodzené črty celkom obľúbilo.

Nechcem sa teda hrať na veľkého hrdinu, keďže som z vojny videl málo. Mám však právo hovoriť o mužných zvykoch v armáde, kde som nebol ušetrený od nijakej námahy a nijakých ťažkosti. Tie primäli môjho ducha k trpezlivosti a upriamili jeho sily k samotárskemu rozjímaniu a k štúdiu. Mohol by som napokon ukázať, aký pútavý je život v armáde, i keď je nesmierne ťažký, pretože som dosť dlho žil medzi ozvenou bitiek a snením o nich. Keby som tam nerobil svoje pozorné a neúnavné pozorovania, znamenalo by to podistým štrnásť stratených liet. Tie mi v budúcnosti boli na osoh. Životu v armáde vďačím za cenné postrehy o ľudskej prirodzenosti. Márne by som ich hľadal inde než vo vojenskej rovnošate. Niektoré javy človek objavuje s odporom a so zhnusením. Tento odpor by bol naozaj neznesiteľný, keby ho nedonútila znášať naša česť.

Najradšej som vždy počúval. Keď som bol ešte malým chlapcom, bol som vždy na vrchole šťastia, keď mi rozprával môj starý otec.4 Sedával som na jeho vojnou zmrzačených kolenách. Najprv mi rozprával o vojenských ťaženiach, na ktorých sa zúčastnil, a keď som tak sedával na jeho kolenách, zdalo sa mi, že vedľa mňa sedí samotná vojna. Ukazoval mi ju na svojich ranách, na pergamenoch a erboch svojich predkov, na veľkých portrétoch mužov v brnení, ktoré viseli v starom zámku v Beauce. V šľachte som videl veľkú rodinu dedičných vojakov a myslel som iba na to, ako by som sa aj ja sám pozdvihol na ich úroveň.

Otec rozprával o dlhých vojnách s hlbokým filozofickým nadhľadom a s pôvabom dvorana. Skrz neho poznám veľmi dobre Ľudovíta XV.5 a Fridricha Veľkého. Mohol by som takmer tvrdiť, že som žil v ich dobe a z dlhých rozprávaní o sedemročnej vojne o nich viem všetko dopodrobna.

Otec prechovával k Fridrichovi II. osvietený obdiv. Videl jasne všetky jeho prednosti, ale ich čaru celkom nepodľahol. Koľko bystrosti bolo v jeho názore, že dôstojníci tých čias vraj schybili tým, že sa dali unášať bezmedzným nadšením k tomuto slávnemu nepriateľovi. Napoly ich vlastne porážal už tým, že ho obklopilo a do neba vynieslo francúzske zveličovanie. Rozpory divízií troch mocností a rozpory francúzskych generálov mali vraj na svedomí šťastný úspech jeho zbraní, no jeho veľkosť spočívala najmä v tom, že poznal veľmi dobre sám seba, že dokázal správne oceniť všetky podstatné príčiny svojho vzostupu a so skromnosťou mudrca vedel čestne využiť svoje víťazstvo. Zavše by sa mohlo zdať, že ho Európa šetrí. Otec videl zblízka tohto kráľa-filozofa na bojisku, kde jeho brata, najstaršieho z mojich siedmich strýkov, zabila delová guľa. Kráľ ho často prijímal v pruskom stane s takmer francúzskou zdvorilosťou a s francúzskym šarmom, počul ho rozprávať o Voltairovi a počul ho po vyhratom boji hrať na flaute. Rozprávam o tejto veci mimovoľne zoširoka, pretože Fridrich bol prvým veľkým mužom, ktorého portrét mi doma dôverne vykreslili, a obdiv k nemu bol prvým príznakom mojej neužitočnej lásky k vojenskému životu a stal sa napokon aj prvou príčinou môjho najväčšieho životného sklamania. Jeho obraz, jeho fyzická, ale aj duchovná podoba svieti v mojej pamäti v živých farbách doteraz. Jeho klobúk, napudrované čelo, zhrbený chrbát na koni, veľké oči, posmešné a prísne ústa, invalidná bakuľa v podobe žezla – to všetko som veľmi dobre poznal.

A keď sa rozprávanie skončilo, mrzuto som zisťoval, že aj Bonaparte má podobný klobúk, podobnú tabatierku a podobné pohyby. Prichodil mi ako plagiátor. A ktovie, či ním tak trochu aj nebol? Kto zistí, koľko komediantstva je vo verejnom činiteľovi, na ktorého sa všetci dívajú? Či Fridrich II. nebol prvým typom veľkého moderného taktického vojvodcu, typom kráľa-filozofa a organizátora? To boli prvé myšlienky, ktoré sa mi rojili v duši. Čoskoro som poznal aj iné obdobia, ktoré mi líčili s pravdivosťou plnou zdravého úsudku.

Počujem, ako sa otec hrozitánsky rozčuľuje nad divíziami princa de Soubise a pána de Clermont. Počujem, ako sa rozhorčuje nad intrigami v sále Oeil-de-Boeuf, ktoré zapríčinili, že sa francúzski generáli vzdávali na bojisku jeden po druhom a nechali armádu radšej poraziť, ako by sa mali stať svedkom sokovho víťazstva. Počujem, ako dojato rozpráva o svojom starom priateľstve k pánu de Chevert a k pánu d’Assas, s ktorým bol v tábore v noci, keď zomrel. Oči, čo ich videli, vložili ich obraz do mojich. Podobne som sa zoznámil aj s mnohými ďalšími slávnymi mužmi, ktorí zomreli dávno predtým, ako som sa narodil. Takéto rodinné rozprávanie sa vpíše do pamäti oveľa jasnejšie ako písané. Je živé ako uctievaný rozprávač a predlžuje náš život do minulosti, tak, ako ho naša obrazotvornosť, ktorá dokáže všeličo vytušiť, predlžuje do budúcnosti.

Nevedno, či raz opíšem všetky detaily svojho života. V tomto rozprávaní chcem hovoriť iba o tom, čo ma vnútri zamestnávalo. Niekedy, keď nám dušu mučí minulosť a od budúcnosti už veľa neočakávame, ľahko podľahneme tomu, že záhaľčivých ľudí zabávame rodinnými historkami a tajomstvami svojho srdca. Chápem, že niektorí spisovatelia s obľubou otvárajú dvere do svojho života a dokonca i do vlastného svedomia. Znezrady sa všetko rozsvieti a ukáže sa, aký je tam neporiadok, aké je to všetko zatarasené a prepchaté rodinnými spomienkami a najmilovanejšími chybami. Také diela sa nájdu aj medzi najlepšími knihami vo francúzštine. Ostanú také pôvabné, akými pôvabnými zostanú portréty, ktoré ustavične maľoval Rafael. Tí, ktorí sa nám takto ukázali – či už so závojom na tvári alebo s odkrytou tvárou – mali na to právo. Myslím si však, že nahlas sa má človek spovedať iba vtedy, keď je dosť starý, dosť slávny alebo sa z neho stane taký kajúcnik, že by jeho hriechy mohli zaujímať celý národ. Dovtedy má svojmu národu slúžiť myšlienkami alebo činmi.

Na sklonku cisárstva som bol roztržitým gymnazistom. Vojna bola s nami v škole, bubny prehlušovali hlasy učiteľov a tajomné slová kníh k nám prehovárali iba chladnou a pedantskou rečou. Logaritmy a trópy predstavovali v našich očiach len stupne, po ktorých sme sa chceli dostať k hviezde Čestnej légie, najkrajšej to hviezde na detskom nebi.

Nijaké úvahy nemohli nadlho zaujať chlapčenské hlavy, v ktorých bez prestania strieľali delá a vyzváňali Te Deum! Keď sa niektorý z našich priateľov, čo pred niekoľkými mesiacmi odišiel zo školy, objavil pred nami v husárskej uniforme a s obviazanou rukou, hanbili sme sa za svoje knihy a najradšej by sme ich svojim učiteľom otrepali o hlavy. Aj samotní profesori nám ustavične predčítavali vojnové správy o slávnej armáde a volanie Nech žije cisár! neraz prerušovalo Tacita či Platóna. Naši učitelia sa premenili na heroldov, triedy na kasárne, prestávky na manévre a skúšky na vojenské prehliadky.

Vtedy mnou lomcovala priam nespútaná túžba po vojenskej sláve. Bola to o to nešťastnejšia vášeň, že sa z nej Francúzsko, ako som už spomínal, začínalo liečiť. Ale búrka už vo mne zúrila a od tejto utkvelej predstavy ma už nemohli odtrhnúť ani prísne a na môj vek ťažké štúdiá, ani život veľkej spoločnosti, kam ma život čoraz častejšie zaťahoval. Často som sa nad sebou súcitne usmieval, keď som videl, akou silou sa nás môže dajaká myšlienka zmocniť a aký dlhý čas trvá, kým sa jej zbavíme. Akokoľvek som sa jej nasýtil, nezničil som ju v sebe a samotná táto kniha dokazuje, že sa k nej rád vraciam, a že by som v nej zasa ľahko mohol uviaznuť. Také hlboké sú dojmy z detstva, a tak mocne sa nám vryl do hrude ohnivý znak rímskeho orla!

Ale až veľmi neskoro som si uvedomil, že moja vojenská služba bola iba dlhotrvajúcim omylom a svojou hĺbavou povahou som sa nehodil do toho aktívneho života. Ale šiel som cestou generácie cisárstva, ktorá sa narodila so storočím, a ku ktorej patrím. Vojnu sme pokladali za takú prirodzenú vec v našej krajine, že keď sme vyšli zo školy a s mladíckym búrliváctvom sme vtrhli do vojenského života, jednoducho sme neverili v trvalý mierový stav. Videlo sa nám, že nič neriskujeme, ak predstierame, že odpočívame, a že nehybnosť nie je pre Francúzsko vážnou chorobou. Tento dojem trval tak dlho, kým trvala reštaurácia. Každý rok prinášal nádej na vypuknutie vojny a my sme sa neodvažovali odhodiť šabľu v obave, že na druhý deň po našom odchode vypukne vojnové ťaženie. Takto sme prehajdákali a stratili niekoľko drahocenných rokov. Na Martovom poli sme snívali o bitkách a vo vojenských prehliadkach a v súkromných sporoch sme premrhali všetku svoju silnú a zbytočnú energiu. Skľučovala ma nuda, na ktorú som v tomto horúčkovito vytúženom živote vôbec nečakal. Cítil som nevyhnutnú potrebu po nociach vymaniť sa z vysiľujúceho a celkom zbytočného hluku vojenského povolania. A v týchto nociach, keď som si v tichu prehlboval vedomosti z našich búrlivých štúdií, rodili sa moje básne a moje knihy. Z mojich vtedajších dní mi zostali tieto spomienky a ich hlavné črty zhromažďujem v jednej myšlienke. Keďže som s vojenskou slávou nerátal ani v prítomnosti, ani v budúcnosti, hľadal som ju v spomienkach svojich priateľov. Niekoľko mojich vlastných príbehov bude iba rámcovať tie obrazy z vojenského života a morálky armád, ktorých črty nie sú všeobecne známe.

2.

O všeobecnej povahe armád

Armáda je národom v národe. Je to veľká chyba našej doby. V staroveku to vyzeralo celkom inak: každý vojak bol občanom a každý občan bol vojakom. Ľudia v armáde mali rovnakú tvár ako ľudia v meste. Strach pred bohmi a pred zákonom, vernosť vlasti, prísna morálka a – zvláštna vec! – láska k mieru a k poriadku sa prísnejšie pestovali v táboroch ako v mestách, pretože tam býval výkvet národa. Mier dával týmto inteligentným armádam tvrdšie úlohy ako vojna samotná. Armáda pokryla vlasť monumentálnymi stavbami alebo budovala široké cesty a maltu rímskych vodovodov, rovnako ako samotný Rím, miešali ruky, ktoré ho chránili. Odpočinok rímskych vojakov bol plodný, kým odpočinok nášho vojska je bezúčelný. Občania ani neobdivovali svojich vojakov, ani nepohŕdali ich nečinnosťou, pretože tá istá krv nepretržite prúdila zo žíl národa do žíl armády.

Ak v stredoveku a potom až po koniec vlády Ľudovíta XIV. armádu s národom nespájal každý vojak, spájali ich dovedna aspoň velitelia: vojak bol totiž poddaným šľachtica, ktorý ho vychoval na svojom panstve a priviedol so sebou do armády. Poddaný bol na neho odkázaný. Jeho pán vlastnil pôdu a žil v samom lone matky vlasti. Podliehal všeobecne rešpektovanému vplyvu kňaza a v stredoveku nerobil nič iné, iba to, že sa telom a majetkom obetoval rodnej zemi. Často vzdoroval korune, ustavične sa búril proti celej reťazi mocných vplyvov, ktoré priveľmi ponižovali poslušnosť a priveľmi pokorovali vojenské remeslo. Pluk prislúchal plukovníkovi, stotina kapitánovi a obaja si skrátka a dobre odviedli svojich mužov, keď ich občianske svedomie nebolo v súlade s rozkazmi, ktoré ako vojaci dostávali. Táto nezávislosť armády trvala vo Francúzsku až do obdobia pána de Louvois.6 Ten ju po prvýkrát podriadil úradom a odovzdal ju so spútanými rukami a nohami do rúk zvrchovanej moci. Stretol sa však s veľkým odporom a poslednými ochrancami ušľachtilej vojenskej slobody boli tí drsní a úprimní šľachtici, ktorí viedli do boja svoju vojenskú družinu len vtedy, keď už išlo o naozajstnú vojnu. Hoci svojich vojakov necvičili celý rok do omrzenia zachádzať so zbraňou ako nejaké automaty, vidí sa mi, že sa oni samotní ako aj ich vojaci dosť dobre osvedčili na Turennových bojiskách. Osobitne nenávideli uniformu, ktorá dáva všetkým rovnaký vzhľad a podriaďuje ducha kabátcu, a nie človeku. Radi išli do boja v červených farbách, vraj ich spolubojovníci lepšie môžu vidieť a nepriateľ na nich môže lepšie namieriť. Rád si spomínam, zmieňuje sa o tom Mirabeau, na starého markíza de Coëtquen, ktorý sa radšej vzdal svojej hodnosti, než by sa mal na vojenskej prehliadke objaviť pred kráľom v uniforme. – Sire, našťastie mi ešte zostali ľudia, – vyhlásil. Takto odpovedať Ľudovítovi XIV., to už bolo niečo! Poznám veľmi dobre množstvo chýb, ktorými táto odumierajúca organizácia trpela, ale predsa tvrdím, že bola lepšia, ako je naša, pretože pri nej plápolal a žiaril národný a bojovný oheň Francúzska slobodnejšie. Taká armáda bola veľmi mocným a veľmi pevným štítom, ktorým vlasť chránila panovnícku moc, ale tento štít sa mohol poľahky a vzápätí rozpadnúť na súčiastky, keby ho panovnícka moc chcela použiť proti vlasti.

Osud modernej armády je celkom iný a centralizácia moci z nej urobila to, čím je dnes. Je to telo odtrhnuté od veľkého tela národa a vyzerá ako detské tielko. Tak totiž zaostalo vo svojej inteligencii, a takto sa mu bráni rásť. Len čo sa vojna skončí, z modernej armády sa stane vlastne žandárstvo. Hanbí sa sama za seba a nevie, čo robí, ani čím v skutočnosti je. Ustavične sa spytuje, či je otrokyňou či kráľovnou štátu. Toto telo hľadá všade svoju dušu, ale nikde ju nenachádza.

Platený vojak, t. j. žoldnier, je oslavovaný chudák, obeť i kat, obetný baránok, denne obetovaný ľudu a pre ľud, ktorý si z neho robí blázna. Je to strašný i pokorný mučeník, ktorého si medzi sebou prehadzuje moc a národ – dve inštitúcie, ktoré sú si ustavične vo vlasoch.

Koľkokrát som pocítil, ako sa mi svedomie búri proti tomu nedôstojnému a krutému postaveniu, keď som sa musel trebárs anonymne, ale aktívne zúčastňovať na našich občianskych nepokojoch! Ľud je ľahostajný Cézar, ironický Claudius, ktorému defilujúci vojaci jednostaj opakujú: Tí, ktorí idú na smrť, ťa pozdravujú.

Keď sa vzbúrilo proti majstrovi niekoľko robotníkov, ktorí sú tým biednejší, o čo sú pracovitejší a usilovnejší, alebo keď nejakému fabrikantovi príde na um, že si toho roku prilepší o dákych stotisíc alebo keď dajaké milé mestečko, čo žiarli na Paríž, zatúži po troch dňoch streľby,7 vzápätí sa zo všetkých strán ozýva volanie o pomoc. Vláda, nech je už akákoľvek, odvetí celkom rozumne: Zákon mi vás nedovoľuje rozsúdiť. Všetci máte pravdu. Ja vám môžem poslať iba svojich gladiátorov, ktorí vás budú zabíjať, a ktorých budete zabíjať vy. A naozaj idú, zabíjajú a sú zabíjaní. Príde zasa mier, všetci sa objímajú, hádžu si poklony a strelci, čo v živote strieľali iba na zajace, si blahoželajú, ako sa vyznamenali v streľbe do dôstojníkov a vojakov. Keď sa toto všetko zráta, zostane niekoľko mŕtvol. Ale vojakov do toho čísla nerátajú. Tí neznamenajú nič. S tými sa nerobia nijaké obštrukcie. Je predsa prirodzené, že tí, ktorí umierajú v uniforme, nemajú ani otca, ani matku, ani ženu, ani milenku. Pre nich sa nikto nepominie od žiaľu. Je to anonymná krv.

Niekedy sa dokonca, a dnes sa to dosť často stáva, obe strany zmieria a spoja a nevraživými kliatbami zahrnú nešťastníkov, ktorí nad nimi prišli zvíťaziť.

Chcem, aby sa hlavnou myšlienkou tejto knihy stal úmysel, s ktorým som ju začal písať: odvrátiť od vojakovej hlavy prekliatie, ktorým ho občan tak ľahkomyseľne častuje, vydobyť pre armádu odpustenie národa. Najkrajšou vecou po inšpirácii je oddanosť; po básnikovi vojak. Nie je to jeho vina, ak je odsúdený do úlohy helóta.8

Armáda je slepá a nemá. Udiera pred seba z miesta, na ktoré ju postavili. Sama nič nechce a funguje ako pružina. Je to niečo, čo sa hýbe a čo zabíja. Ale je to tiež niečo, čo trpí.

Preto som o nej vždy hovoril s mimovoľnou nehou. Žijeme v krutých časoch, keď sa francúzske mestá striedavo stávajú bojiskami a iba odnedávna musíme veľa odpúšťať ľuďom, čo zabíjajú. Keď sa zblízka pozrieme na ozbrojené oddiely, ktoré na nás denne vyšlú všetci budúci držitelia moci, podistým zistíme, ako som už povedal, že existencia vojaka je (po treste smrti) najboľavejším zvyškom barbarstva v ľudskej spoločnosti. Ale presvedčíme sa tiež, že nie je nič také hodné záujmu a lásky národa ako táto obetovaná rodina, čo zavše národu prináša toľko slávy.

3.

O vojakovej porobe a jeho svojráznej povahe

Slová v našej bežnej reči majú občas dokonale presný zmysel. Slúžiť – vo vojenskom slovníku znamená poslúchať i rozkazovať. Musíme sa nad týmto otroctvom zachvieť, zároveň však máme právo týchto otrokov obdivovať. Všetci nesú svoj osud so všetkými dôsledkami, a najmä vo Francúzsku si vojak rýchlo osvojí všetky vlastnosti, ktoré si od neho vojenská služba vyžaduje. Celá činorodosť, ktorou oplývame, sa zrazu rozplynie a uvoľní priestor čomusi pošmúrnemu a ustrašenému.

Život je smutný, jednotvárny, pravidelný. Hodiny, ktoré odmeriava bubnovanie, sú rovnako prázdne a temné ako hlas bubna. Správajú sa a všetci vyzerajú rovnako – ako uniforma. Živosť mladosti a pomalosť zrelého veku nakoniec zladia krok: slúžia zbrani. Zbraň, pri ktorej vojak slúži, je drevená miska, na ktorú človek položí svoju povahu, kde sa zmení a prerobí, a kde dostane navždy a neodvolateľne všeobecne neosobnú podobu. Človek sa rozplynie a je tu Vojak.

Vojenské otroctvo je ťažké, neúprosné ako železná maska anonymného väzňa a všetkým vojakom dáva jednotvárny chladný výzor.

Len čo sa pozrieme na nejaké vojenské teleso, zistíme, že mrzutosť a nespokojnosť sú hlavnými črtami vojenskej tváre. Únava jej pridá niekoľko vrások, slnko primieša svoju žltú farbu a predčasná staroba zbrázdi tridsaťročnú tvár. Ale spoločná myšlienka dodala týmto vážnym mužom často mocnú črtu vznešenosti a touto spoločnou myšlienkou je – sebazapieranie. Bojovníkovo sebazapieranie je ťažší kríž ako kríž mučeníka. Musíte ho nosiť dlho, aby ste spoznali všetok jeho lesk a ťarchu.

Obetavosť je asi najkrajšou vecou na svete, pretože je čosi nesmierne krásne na obyčajných ľuďoch, ktorí si často neuvedomujú ani svoje zásluhy, ani tajomstvá svojho života. A práve skrze túto obetavosť sa zo života plného útrap a ťažkostí akoby zázrakom vytvára akási umelá, ale zato vznešená povaha. Jej črty sú veľké a nádherné ako črty antických medailí.

Tým, že vojak úplne zapiera sám seba, ako som sa o tom práve zmienil, tým, že jednostaj a ľahostajne čaká na smrť, tým, že sa úplne zrieka slobody myslenia a konania, tým, že sa obmedzuje jeho ctižiadosť a že si nemôže nahromadiť nijaký majetok, vypestujú sa v ňom vzácne cnosti slobodných a činorodých ľudí.

Vojak je obyčajne dobrý, prostý a trpezlivý. Má v sebe aj čosi detinské, pretože život v pluku má dačo spoločné so školou. Smutné a ostré črty, ktoré vojakovu povahu zakrývajú, jej vtláčajú nudu a falošný postoj k národu a nevyhnutnú smiešnosť autority.

Zvrchovanosť autority núti človeka správať sa zdržanlivo. Nemôže sa pred podriadeným uvoľniť, pretože by si potom kadečo dovoľovali a tým by jeho postavenie utrpelo. Vyhýba sa kamarátskemu a otvorenému rozhovoru, pretože sa obáva, že by toto dôverné vyznanie mohol niekto proti nemu využiť, a že by sa jeho chyby mohli stať zlým príkladom. Poznal som dôstojníkov, ktorí sa maskovali mlčaním ako trapisti a fúzy pod nosom sa im pohli iba vtedy, keď mali vydať rozkaz. Za cisárstva sa takto správali takmer všetci vyšší dôstojníci a generáli. Príkladom im bol ich samotný pán a obyčaj sa prísne zachovával. Napokon celkom oprávnene: k úsiliu nepripustiť nijakú dôvernosť sa pridružila aj potreba uchovať si svoju dôstojnosť aj v očiach mladých ľudí, vzdelanejších, ako boli oni sami, ľudí, ktorých im šikovali vojenské školy, ktorí prišli s hlavou prepchatou samými ciframi a s istotou vyznamenaných žiakov. Tých mohli udržať na uzde iba mlčaním.