Elektronická kniha (ukážka)

KAMBER TAMBEK

Bratislava 216 milimetrov. Ale nie – kilometrov.

Všade dobre... tak načo chodiť domov?

Ako sa začína text českej hymny? Nevím, kde bydlím.

Nie je dôležité mať kam ísť. Dôležité je mať sa kam vrátiť.

Bratislava 210 km.

Ďaleko? Ako kedy.

Dlhá biela prerušovaná čiara mi beží v ústrety, akoby som ju navíjal na svoju nápravu. Zozadu mi do spätného zrkadla pália svetlá veľkého džípu, ktorého majiteľ potrebuje všetkým oznámiť, že sme mu ukradnutí. Predbieha ma a odkrýva svetelnú šou na streche tureckého kamióna. Som v aute sám a chytá ma driemota. Za jazdy otvorím okno a nechám sa vyfackať a postrapatiť studenou rukou nočného vzduchu. Mám v prehrávači Gipsy Kings, to je muzika, s ktorou ide auto aj bez nafty.

Z ničoho nič sa ocitnem na úseku, kde je predo mnou aj za mnou plno áut. Vytvárame zložitú choreografiu blikania, predbiehania, odbočení a únikov. Je príjemné nechať sa vtiahnuť do hry s nočnou diaľnicou. Je to ako splavovať rieku, ako križovať vzdušný koridor. Rútim sa nocou ako torpédo vystrelené medzi dvomi koľajnicami. Občas zaregistrujem názvy mestečiek, zelené tabule mi privolajú vôňu kriedy a mokrej špongie na hodine zemepisu. Spomeniem si, ako sme boli s Paľom Hammelom mapári. Nosili sme po školskej chodbe na pleciach veľkú starú mapu Ameriky. A mapy dnes už neexistujúcich štátov. Československo. Svaz sovětských socialistických...

Zrazu mi skočí do cesty oznam: Motorest – desať kilometrov. Halušky, domáca zabíjačka. Otvorené 24 hodín.

Paráda. Paráda.

Moja kozmická loď bude pristávať. Svetielka blikajú, svetlomety vykrajujú z mliečnej dráhy moju odbočku. Už je tu motorest, pribrzdím, zabočím na parkovisko. Ale okná motorestu sú zhasnuté, nikde ani noha. Aj tak vystúpim. Na dverách je rukou napísaný oznam. Obslúžime vás vedľa.

Pozriem sa vedľa, pri motoreste je odstavený železničný vagón. A v ňom sa svieti. Vyjdem po schodíkoch, otvorím. Vo vagóne je improvizovaný bufet. Vnútri nafajčené a zima ako v psinci. Za pultom stojí uzimený, otrávený čašník.

„Dobrý večer.“

„Dobrý. Môžem dostať halušky?“

„Už sa minuli.“

„Môžem u vás niečo zjesť?“

„To asi ťažko.“

„Vy ste nočný bufet?“

„Akože. Akože bufet.“

„Takže, čo môžem dostať?“

„Pivo, rum. Ak veľmi chcete, uvarím vám čaj.“

„A čo sa stalo? Vyhoreli ste? Vykradli vás?“

„Nič sa nestalo. Ibaže pre tých pár ľudí, čo sa tu zastavia, sa neoddá držať jedlo. Kto je hladný, naje sa o chvíľu doma.“

„Takže, načo ste otvorení?“

„To ja neviem, ja nie som majiteľ.“

„A nie je vám tu otupno?“

„Nie, iba trošku zima.“

„Tak prečo si nezakúrite?“

„Majiteľ zakázal. Vraj treba šetriť.“

„Tak si prosím ten čaj.“

„Ale mám iba vlažnú vodu, už zamkli kuchyňu.“

„Ďakujem a dobrú noc.“

„Šťastnú cestu. A nie, že nás v rádiu ohovoríte.“

„Nebojte sa, istotne nie.“

Už nenastupujem do kozmickej lode, ale do obyčajného zablateného auta. A po obyčajnej slovenskej diaľnici sa vlečiem nocou smerom do Bratislavy. Ako povedala mamička malej hlíste: „To je naša vlasť, dcérenka!“

Ale možno niekde inde, inokedy je otvorené, do noci hrejivo žiaria okienka, vnútri blčí oheň v krbe a úslužní čašníci roznášajú čerstvo navarené halušky.

Iba kvôli mne Pánboh zavrel, usúdil, že nemám toľko žrať.

Bože, ešte iba Banská Bystrica. Keby bol deň, zastavím sa u našich v Lopeji. Z Bystrice som najrýchlejšie došiel do Bratislavy, keď tu bol na návšteve pápež. Za hodinu a niečo. Bol som na ceste celkom sám. Mohol som sa vyvážať stredom cesty, nikde policajt, nikde žiadne auto ani traktor. Škoda, že Svätý otec nezájde častejšie. Takto mi to trvá do Nitry vyše hodiny. A to sa už roky nezastavujem v motoreste Zubor, čo bolo predtým povinné. V Nitre som takmer mŕtvy od únavy, ale ak vydržím po Trnavu, tak odtiaľ už dôjdem do Bratislavy aj pospiačky.

Konečne Senec, za ním som už prednými kolesami na Zlatých pieskoch. Ale ako hovorieva Pavol Hammel: „Nechváľ sa, za koľko si to spravil z Bystrice na Zlaté piesky. Povedz mi, o koľkej budeš doma v Karlovej Vsi.“ Ja idem iba do centra. Pri výjazde z diaľnice je svalnatá prehliadka nákupných centier v žiari svetiel nákupného raja. Požičaný kúsok Západu. Bratislava má najžiarivejšie predmestie a najtmavšie centrum. Dom ROH pozhasínaný a unavený ako posledný mamut. Po Šancovej beží dobre nastavená zelená vlna, aj asfalt sa vlní ako stuhnutá rieka. Stojím na svetlách pod Hlavným nádražím. Minule som išiel od vlaku z Prahy peši domov a prepadal som sa od hanby. Bývalá promenáda pod stanicou s polámanými lavičkami a rozbitými hrdzavými lampami by mohla slúžiť ako dekorácia nakrúcaniu filmu o bombardovaní Belehradu. Útulný Balkán. Už som doma. To je moja rodná...

... Bratislava je ako stvorená, aby sa do nej človek vracal. Dá sa sem prísť úplne ináč po ceste, zo vzduchu, po vode. Bratislava je iná ranná, obedná, večerná aj nočná. Dá sa sem dostať z celkom iného smeru, ako ste vypadli. Ja som sa prvý raz vrátil bez toho, že by som bol odišiel. Jeden štvrtok o ôsmej večer som do Bratislavy vošiel cez mamu v pôrodnici na Šulekovej – a hneď s plačom, akoby sa mi sem vracať nechcelo.

Pri tuláckom cestovaní nie je najväčšie umenie niekam sa dostať, ale najmä sa aj odtiaľ vrátiť domov. Mám Bratislavu rád aj nerád, ako mávajú ľudia svoje rodné mesto. Bratislava mi je najmilšia, keď sa do nej odniekadiaľ vraciam. Lietadlom po pol roku z Austrálie, vlakom po troch dňoch z Prahy, ale stačí aj autom po pár hodinách z Viedne. Ten návrat zo Západu býval citovo najzložitejší. Vycestovali sme na devízový prísľub a doložku raz za tri roky. Tesne pred hranicami vždy ktosi v aute položartom povedal: „Tak, ešte máme minútu na to, aby sme emigrovali.“ A ostatní sa smutne zasmiali, lebo sme cítili, že aj keď máme z toho všetkého, čo nás doma čaká, husiu kožu a lišaj a zvýšený tlak, vrátime sa, aj keby sme sa mali domov prestrieľať. Bol jeden moment, od ktorého už nebola iná cesta ako na východ. Na ceste zo západu cez Rakúsko smerom na Berg je miesto, z ktorého zrazu bolo vidieť niečo ako tvarohový koláč a nad ním malú sivú kocku na kopci. Tvarohový koláč bolo mesto a zväčšujúca sa kocka nad ním Bratislavský hrad. To bol vrchol pomyselného vrcholu našich návratov, za ním už nebol čas na obzeranie, už sme sa iba nezadržateľne rútili do našej zblízka nenávidenej, z diaľky milovanej, doráňanej, prekrútenej, preškolenej, starodávno-novej rodnej Bratislavy. O prechode cez vtedajšie hranice napíšem inokedy, tam človeka chuť vrátiť sa domov vždy a okamžite prešla. Človek prežil hranice, kúsok sme sa zviezli po Petržalke a zostávalo iba prejsť cez Dunaj. Je to možno psychologický zlom, akoby tá rieka bola naozajstnou hranicou návratu. A najmä, z petržalského brehu je najkrajší pohľad na našu Blavu. Rieka, most, dóm a hrad. To nie je pohľad, to je priam pohrad. Tak by sa mohol nazývať pohľad na hrad – krásny pohrad. A keby ste sa pozerali z hradu na Dunaj, to by bol výhrad. Uprostred mosta je presne jedno miesto, na ktorom moja mama zakaždým pri návrate zopakuje tú istú vetu: „Keby som Bratislavu nepoznala, tak pri tomto pohľade by som si povedala: V tomto meste chcem žiť!“

A aj keď nechce, tak v ňom osemdesiat rokov žije.

Náš kamarát režisér mi rozprával, ako režíroval divadlo v Budapešti. Občas si s domácimi vypili aj cez deň. Raz tak, že skončil v akomsi kine, kde počas premietania filmu E.T. mimozemšťan zaspal. Keď sa zobudil, film ešte bežal. Na plátne bol detail smutného mimozemšťana, ktorý po maďarsky nariekal: „Haza, akarok haza menni!“

Náš kamarát režisér pochopil, že E. T. veľmi chce ísť domov. A v tom budapeštianskom kine pocítil takú túžbu po Bratislave, že sa na vlastné začudovanie rozplakal.

Nikdy som si neuvedomil, koľkými spôsobmi a z koľkých strán sa dá prichádzať do Bratislavy. Od Modry, cez Pezinok, z Malých Karpát, medzi krivolakými stromami a vinicami. To je azda moja najmilšia trasa. Už od augusta svietia na stolíkoch pred domami fľaše s burčiakom a na stoličkách rozvoniavajú lokše. Ženy ako vypálené z tvrdej krásnej hliny sypú do debničiek hrozno so zelenými bobuľkami. Majú presne také oči ako prekrojené bobuľky toho hrozna. Múdre, podozrievavé, do zelena, do modra, aj so zrniečkami. Vložené do trošku vráskavej opálenej tváre. Za Svätým Jurom šup do Rače a dlhou rovnou Račianskou cestou medzi štrbavou industriálnou zónou a betónovými zákuskami. Račianska ulica je dlhý prst vinárskeho kraja, ktorým pichá Bratislavu do žalúdka na Račianskom mýte.

Iba o šestnásť kilometrov južnejšie sa občas vraciam autom od Senca po starej ceste. Veziem sa po rovine, stromy a ľudia okolo cesty sú zrazu južní, o stupeň mäkší, krajina románska. Pri ceste búdy a pulty s ovocím, kde-tu sympatický erotický salón alebo obchod s pneumatikami. Od Senca človek vkĺzne do mesta nenápadne, poza bučky, ani si ho nikto nevšimne.

Od Šamorína to už nie je po rovine, ale po nížine. Tu je naozaj južný juh, obilie, melóny, ujovia v klobúkoch s hnedými vráskavými krkmi a beťárskymi fúzikmi. Maďarské obchody, drahé domy a občas čárda. A na svetlách koniec Maďarska a náhly prechod do Bratislavska. Po rozbombardovanej Prievozskej až k zlému snu kancelárskej džungle po ľavej strane cesty.

Roky som chodil z chaty na Záhorí cez borovicové lesy, záhorácke chrámy ticha a hríbov. Záhorie, zámorie bez mora. Rohožník, Kuchyňa, Pernek, Jablonové, Lozorno, Volkswagen, Lamač. To znie ako moderná poézia. A znova iný svet, iní ľudia, ako tlmiace pásma na prechode z Čiech a z Moravy.

To je neskutočné, koľko ráz a odkiaľ som sa sem vracal. Vlakmi ťahanými parnou lokomotívou z Prahy a z Brna. Vozne voňali sadzami, kovom, rozliatym pivom, cigaretami a močom. Zdá sa mi, akoby to bolo pred sto rokmi. Lietadlom sme sa vracali zo severu aj z juhu. Pri návrate z Grécka vyzerá Gabčíkovo, akoby sme mali Slovenské more, a Rakúsko je z výšky výstava Hundertwasserových [1] obrazov. Pri prílete z Prahy mal človek strach, že aj my sa zrútime na Zlaté piesky, ale nakoniec sme vždy pristáli v Ivanke na letisku, ktoré pôsobilo, akoby ho z núdze pristavali k novinovému stánku.

Vracal som sa sem domov. Po Dunaji, z Viedne aj z Budapešti. Starými autobusmi zo zájazdov, na bicykli, peši cez Biely kríž, ako vojak absolvent na vojenskom nákladnom aute, na lyžiach zo Somárskej lúky.

Vracal som sa šialenou rýchlosťou s Jožom Rážom z Prahy aj z Tatier, s basketbalistami z Brna aj z Handlovej, po víťazstvách aj po prehrách. Vracal som sa na smrť utrmácaný z Austrálie, so zlomeným stavcom z Afriky, pokojný a šťastný s manželkou a synom od Jadranu.

Pánboh vraj stvoril čas preto, aby sa všetky veci nestali naraz. Keby tú láskavosť odvolal, vracal by som sa zo všetkých ciest súčasne. Padal by som na Bratislavu ako hustý dážď cestovných tašiek, plecniakov a kufrov.

[1] Friedensreich Hundertwasser, vlastným menom Friederich Stowasser – skvelý rakúsky maliar a autor novozélandskej hymny. Podľa Hundertwassera má človek trojitú kožu: svoju prirodzenú pokožku, svoj odev a svoj domov.

TUTUTUTU TUTUNEL

Moja najstaršia spomienka je na návrat vlakom. Chodievali sme za tetami a strýkmi, ktorí sa usadili v Brne. Tých stotridsať kilometrov bolo pre mňa v detstve viac ako cesta okolo sveta. Mestá s tajomnými názvami ako Hustopeče, Podivín, Břeclav, Kúty, Malacky. Teraz cez ne preletím autom, ani ich nevidím. Ale vtedy dávno vlak zastal v každej stanici, ľudia vystúpili, nastúpili. Nástupište sa volalo ako jeden argentínsky diktátor [2] – perón. Po peróne pobehovali chlapci v bielych kabátikoch, pikolíci, a ponúkali teplé párky a pivo. Pikolíkom som závidel to, čo asi oni nenávideli – takú tašku na pivá. Šikovnú konštrukciu z plechu a drôtu, vyrobenú tak, aby sa do nej vošlo vo dvoch radoch po päť veľkých pív v pohároch z voskovaného papiera. Prelamovali sa v ruke, páchli kvasnicami a mali na spodnej časti nápis ako správu pre špióna: Po použití zničte!

Z veľkých reproduktorov sa ozýval nezrozumiteľný, chrapľavý hlas, nasiaknutý minulosťou a diaľkami. „Osobný v...k z ...rna do Bratis...vy stojí na ..rvom ná...pišti. ...síme nas... chr... chrchr ....stujúci s perónnymi ...tkami ...ech urýchlene chr... chr... chr... vyprázdnia nástupište. Opakujem. Osobný vlak z ...rna do Bratislavy...“ Nikdy predtým ani potom som nemal taký intenzívny pocit, že naozaj, naplno, celým telom aj dušou cestujem. Že sa hmatateľne premiestňujem odniekadiaľ niekam. Tá cesta vlakom bola dobrodružná výprava, expedícia, objaviteľská cesta. Pohľady, vône, tváre, krajina a ľudia boli noví, neopakovateľní, vzácni a vzrušujúci. Kapitán Nemo mal do steny svojej ponorky Nautilus vyrytý nápis Mobilis in mobili [3]. Úplne som ho chápal.

Jeden starý Číňan cestoval prvý raz vlakom. Najviac sa mu páčili obrázky v okne. Zaujímalo ho, kto tak rýchlo dokáže maľovať. A prečo strieda svoje obrázky tak často. Prečo si aspoň jeden nemôžeme nechať až do cieľovej stanice?

Pri návrate z Brna, kúsok pred Bratislavou, vlak vždy spomalil, nechcelo sa mu domov. Škrípavo zastal, akoby naberal silu a odvahu. Aby sa sústredil na rozhodujúci výkon, na prejazd cez tunel. Tunelu sa nič nevyrovná. V železničnom tuneli je celý rok neskorá jeseň. A keď ešte boli lokomotívy poháňané parou, cez medzierky vo dverách a na oknách sa do vagóna votrela vôňová vizitka predpeklia. Prach, strach, síra a sadze. Tunel je pár krokov do pekla cez zadný vchod, nazretie do vesmíru, nácvik závratného pádu do priepasti. Tunel je ostrý strih, vodorovný pád do tmy a bezbolestný šok. Tunel je rýchly spánok bez snov, železný zvuk okradnutý o obraz, slepecký raj a vzdialená nádej. Čo ak sa nikdy neskončí?

Tunela pred Bratislavou som sa nevedel dočkať, a pritom som sa ho bál. Vždy znova som dúfal, že tam tentoraz nebude, ale on tam bol, a vždy nečakane a prekvapujúco. Dnes sa po vjazde do tunela zažnú vo vagóne svetlá. Ale celkom na začiatku mojich výprav zostala v kupé tma. Bolo počuť iba klapot kolies na koľajniciach a zrýchlený dych cestujúcich. Vždy niekde vpredu, alebo vzadu – nedal sa rozoznať smer, vykríkol hysterický ženský hlas a bolo cítiť, ako všetkým ľuďom naokolo naskočili zimomriavky. Prejazd tunelom bola exkurzia do múzea zločinov, ktoré sa nestali.

Tunel je zrazu iná dimenzia, priestor bez rozmerov, tajná chodba vedúca od strachu k hriešnym myšlienkam. To napadne dieťaťu aj dospelému – teraz sa môže čokoľvek. Tak ako sa dá v lietadle na pár sekúnd dosiahnuť stav beztiaže, tak v tuneli pár minút ochutnáme, aké to je byť neviditeľný. Z vtipov a zaručene pravých historiek o tunelových hmatoch, bozkoch, fackách a omyloch by mohlo vzniknúť tunelové evanjelium. Sám som pár tunelových bozkov rozdal aj dostal, nie som si istý, ale myslím si, že jeden aj od môjho prvého šéfa v televízii.

Tunel bol temný darček cesty, tunel bola skúška chladnokrvnosti a odvahy. Rýchlym prechodom z krajiny do tunela bola tma najhustejšia, ale oči si postupne zvykli, čierňava vybledla, zosivela, obliekla si ľahký svetlý plášť – a už sme boli z tunela vonku. Lenže potom už nikto z nás nebol ten čo predtým. Pri každom prejazde sa mi vracal rovnaký nesnívaný sen. Že vojdeme do tunela, a ten nebude mať konca-kraja. Že sa nekonečne dlho povezieme v tme a nebudeme vedieť, či z nej niekedy vyjdeme, alebo nie. Ten zlý sen sa mi splnil cestou na ostrov Hokkaidó. Vlak tam ide pod Cukaharským prielivom medzi ostrovmi Honšú a Hokkaidó cez päťdesiatšesťkilometrový podmorský tunel Seikan, ktorý vedie pod morským dnom. Úžasné. Zo spánku ma zobudil zvláštny zvuk. Bolo to zavýjanie, detský plač, kvílenie, stonanie stovák ľudí. Bolo to ako zvuky očistca. Bolo to, ako keď na ostrovoch Ballestas v noci vyletia tisícky holubov a plačú ako deti. Za oknom nášho kupé sa v sekundových intervaloch mihali svetlá. Sedel som na lôžku a hovoril som si: „Je to ako sen, ale nesníva sa ti. Nebojíš sa?“ A odpoveď bola: „Trošku, ale tú pravú cestu človek spozná, ak sa po nej blíži strach.“

Tunel [4] je vždy dáka skúsenosť, iba my ešte nevieme aká. Prejazd tunelom je tréning na posmrtný život, tak akosi to môže vyzerať. Nikto ma nepresvedčí, že nie.

Diviakov koniec

V našom meste sa stávajú nevysvetliteľné veci, ktoré čas obalí rôznymi verziami, legendami a dohadmi. V Bratislave od roku 1956 vychádzali noviny Večerník. Raz na jeseň sa v ňom objavila krátka správa s titulkom Diviak v meste:

Včera večer, asi o 21,30 zmobilizovali príslušníkov VB do hotela Carlton, kam vbehol diviak. Prerazil sklenenú výplň na dverách a v reštaurácii poprevracal stoly. Keď sa ho podarilo vyhnať von, vybehol hore korzom a stratil sa kdesi na Mierovom námestí. Podľa listu nášho čitateľa Ľ. Vitteka o 21. hodine videli zviera na Múzejnej ulici, potom sa vybralo po Vajanského nábreží. Na novej prístavbe Univerzity Komenského vraj stihlo rozbiť okno. Dosiaľ sa nezistilo, odkiaľ sa diviak vzal.

Večerník 25.10.1978 (več)

Na druhý deň sa vo Večerníku objavil celkom krátky stĺpček s titulkom Koniec diviaka.

Vo včerajšom čísle sme vás informovali, koľké škody narobil štvornohý chlpáč, ktorý šarapatil predvčerom v noci v uliciach Bratislavy. Poslednú stopu zanechal po sebe na Mierovom námestí, kde sa stratil príslušníkom VB, a potom ako keby sa vyparil.

Tie dve informácie viac ako o diviakovi dávajú predstavu o úrovni vtedajšej žurnalistiky, no najmä o schopnostiach príslušníkov Verejnej bezpečnosti. Správa je plná nevysvetlených a nevysvetliteľných faktov. Ako sa ocitol diviak na nábreží? Ako dokázal rozbiť okno na Univerzite Komenského? (Vyskočil? Alebo hodil kameň?) A najväčším tajomstvom zostáva, ako dokázali vtedajší policajti stratiť z dohľadu vyplašené, životu nebezpečné dvojmetrákové zviera (...na Mierovom námestí ako by sa príslušníkom VB vyparil...). Po celej udalosti zostali iba tie dve správy vo Večerníku. Ináč už takmer nič.

Čas je najlepší detektív a vyšetrovateľ. V ten dávny večer sedela v kaviarni hotela Carlton aj moja manželka Ingrid. Bola vtedy poslucháčkou herectva, skúšali v divadielku Reduta. A po skúške si celý ročník zašiel na kávu do Carltonu. Diviaka videli vybehnúť z kuchyne – nabral čašníka, zhadzoval stoličky, kľučkoval medzi stolmi. Hostia v panike liezli na stoličky, na stoly, moja manželka skončila na drevenom parapete pri veľkom okne kaviarne. Vyplašený diviak pri úteku vyrazil sklenené dvere a vybehol cez hotelovú chodbu na ulicu. Vtedy poslucháč herectva Boris Farkaš skríkol: „Preboha, vracia sa!“ A všetci znova naskákali na stoly.

Vysvetlenie záhady bolo jednoduché. V salóniku pri kaviarni oslavovali rakúski poľovníci úspešný lov. Jeden z nich mal v kufri auta diviaka, ktorý bol strelou iba poranený a omráčený. Keď sa prebral, vyrazil kufor a dostal sa na slobodu.

Včera v popoludňajších novinách (teda už po uzávierke) nás informovali z bratislavskej Hlavnej stanice, že ešte v tú noc skončil diviak svoj výlet pod kolesami vlaku v tuneli smerom na Lamač. (več)

Dnes je starý bratislavský tunel pod hradom vygumovaný. Chodila tadiaľ električka, ale teraz už akoby nebol. Majú ho rekonštruovať, chcú spraviť moderný osvetlený tunel s kamerami a únikovými schodmi. Lenže to môžu rovno z dómu spraviť nákupné centrum. Tunel pod hradom bol v mojej mladosti presne taký, ako raz náš redakčný šofér zalichotil Slávovi Marušiakovi. Povedal mu: „Slávko, teba mám najradšej. Lebo ty nie si taký nafúkaný inteligent jak ostatní, ty si taký fajn primitívny.“

Starý tunel pod hradom bol naozaj fajn primitívny. Poctivý, nefalšovaný predvojnový tunel. Žiadny zázrak techniky, ale poctivo spravená diera do kopca, aby skrátila ľuďom cestu. Nie hocikedy a nie každému. Tunel ľudia využívali iba v núdzi, aj to len tí najodhodlanejší. Tunel pod Bratislavským hradom začali rakúskou tunelovacou sústavou stavať v roku 1943. Ako cestný tunel. Za vojny, ešte v rozostavanom stave, slúžil ako protiletecký úkryt pre obyvateľstvo. Tunel s dĺžkou 792,2 m bol dokončený až roku 1947. Ale už o pár rokov, keď sme išli prvý raz so starou mamou od nás z Podjavorinskej k nim do Mlynskej doliny, vyzeral, že má najmenej sto rokov. Bol tmavý, vlhký, vydláždený mačacími hlavami, ktoré nikdy nevyschli. Cesta cez tunel bola tmavá, zvlnená a lesklá ako hladina nočného jazera. Z detstva si starý tunel pamätám ako dekoráciu pre dobrodružstvá Indianu Jonesa. Cez zimu sa v tuneli tvorili také obrovské a ostré cencúle, že ohrozovali nielen chodcov, ale aj autá a autobusy. Na jar a na jeseň viseli zo stien o niečo menšie, ale odporné stalagmity z pôdy vymytej dažďom, vápnika a ktovieakého svinstva, takže náš tunel fungoval aj ako ľadová, aj ako kvapľová jaskyňa.

Jediným miestom v Bratislave, kde sme mohli reálne stretnúť nejaké schopné dievčatá, bol Park kultúry a oddychu. Konali sa tam tanečné kurzy, venčeky, stužkové, imatrikulácie, ale aj obyčajné čaje, veľké zábavy a plesy. Jediný problém bol návrat. Po polnoci už žiadna doprava nechodila, museli sme dievčatá odprevádzať po dunajskom nábreží. Ale keď husto pršalo, pár odvážnych sa vybralo cez tunel. To nebolo iba také obyčajné „cez tunel“. To bolo cez tunel! Ako keď starý Aureliano Buendia zavelil: „Dôjdeme tam aj cez džungľu!“ Verte mi, že väčšina deciek v živote v noci cez tunel neprešla. A nečudo. Kolovali zaručené chýry, že v noci sa tam potuluje Kajtova a Grančárova banda. Že tam lietajú agresívne netopiere. Každú chvíľu sa môže auto dostať na mokrých mačacích hlavách do šmyku. Nikto nevedel kde presne, ale v tuneli vraj boli vstupy do troch tajných chodieb, jedna viedla na Palisády, druhá k Dunaju a tretia na hrad. Neboli to iba chýry. V tuneli boli tri veľké oblúkovité výklenky s veľkou hrdzavou mrežou, zaistenou dvojkilovou zámkou. A za mrežou v skalnej stene tajomné dvere. Za takými môže byť hocičo, Alibabova jaskyňa s pokladmi alebo vchod do Hitlerovho Vlčieho brloha. Fantázia je najlepší režisér, predstavovali sme si chodby s kostrami, zvyškami brnenia, rozpadnutými truhlicami a zlatom.

Každá zábava, ples, tanečná, venček, stužková, predĺžená v PKO mali niekoľko fáz. Prvá, najdlhšia, bolo vytešovanie sa pred slávnosťou. Podľa atraktívnosti mohla trvať dni, ale aj týždne. Druhá fáza bola príprava na akciu. Dievčatá nakupovali, došívali a požičiavali si šaty. Chalani ako ktorý, ale naša partia organizovala pašovanie vlastných zásob alkoholu do spoločenskej alebo plesovej sály. Večer sme mali rozdelený na tanečníkov a netanečníkov, takzvaných čistých opaľovačov. No a okolo polnoci prišlo – nie, finále už bolo, prípadne aj nebolo o niečo skôr. Po polnoci prišlo k tomu, čo sa v dráme nazýva katastrofa. Keď poučený hrdina platí za svoje činy. A presne to bolo na programe. Odprevádzanie dievčat. Existovala akási nepriama úmera, čím krajšie a príťažlivejšie dievča, tým ďalej bývalo. Z centra boli dievčatá s rôznymi drobnými šľachtickými chybami, trošku väčší nosík, krivé nôžky. Ale zo vzdialených predmestí prichádzali oslňujúce lane. Na jar a v lete, keď je celé mesto jedna veľká izba, sa dalo odprevádzanie vydržať. Kde-tu bozk, malé objatie, a už ste v Dúbravke. V neskorú jeseň a v zime išlo o život. Ale dievčatá považovali ten akt za veľmi dôležitý. Nočným odprevádzaním sa dalo všeličo zachrániť, ale aj všetko pohnojiť. Keď už vyzeralo, že je nevyhnutné vydať sa na cestu, mohol odprevádzač použiť povolený ťah. Povedal: „A nebude ti prekážať, keď pôjdeme cez tunel?“ To väčšinu dievčat bezpečne odradilo a radšej išli spať ku kamarátke, čo bývala pri Lafranconi. Raz som stratil hlavu a peši som išiel s jednou babou z PKO až do Rače. Všeličo som si od tej spoločnej cesty sľuboval, ale prechod cez divoký, vlhký tunel, v ktorom fúkal prudký severák, sa premenil na holý boj o život. Išli sme potom po Februárke, okolo Mladej gardy, cez Krasňany, dozadu, do kopca, okolo krčmy U troch zajacov a hore, hore, hore. Niežeby som na záver nebol odmenený niečím vytúženým. Naopak. Už som vôbec po ničom netúžil. Unavený, stuhnutý, vtedy sa hovorilo od zimy tvrdý ako štolverk, som chcel z erotickej ponuky iba jediné – teplú posteľ. Lenže to som sa ešte okolo pol druhej v zime a v daždi musel dostať späť do centra. Mal som pocit, že idem tri roky. Nechcem byť podozrievavý, ale teraz, s odstupom času, mám taký pocit, že nás dievčatá mali ako odprevádzačov vyhodnotených. Po dákom čase ste si v PKO, aj nechtiac, vyslúžili istú povesť. „Ten, ten ťa nechá ísť samu aj v zime o polnoci vo fujavici.“ Alebo: „Odprevadí ťa, ale potom sa ho nezbavíš.“ Alebo: „Povie, že ťa odprevadí až domov, a už pod mostom sa na teba vrhne a bude ti pchať ruku... vieš kam.“ Ideálny odprevádzač bol naivný somár, ktorý sa celý večer pozeral, ako jeho vysnená tancuje a bozkáva sa s pripitým kučeravým volejbalistom zo Slávie. Pred polnocou skúsení borci predstierali opileckú nevládnosť, a vtedy nastala hodina blbcov, ktorí boli ochotní dievčatá z predmestia odprevádzať, nič za to nechcieť a nabudúce neotravovať.

Tunely sú rôzne. Najkratší tunel, aký som zažil, bol na kúpalisku Matador medzi šatňami a bazénom. Ktosi dostal nápad spojiť budovu priamo s vodou. Zo šatne viedli vykachličkované schody, na konci bol štvorcový otvor. Museli sme sa zohnúť, ponoriť sa do vody, kúsok plávať, a vynorili sme sa na druhej strane. V slnečnom dni a bazéne plnom ľudí. Prechodová časť nebola dlhšia ako dva metre, ale bolo to zasvätenie, iniciácia, akýsi krst, prijatie, akceptovanie. Kto sa neodvážil alebo sa nechcel namočiť, mohol vyjsť zo šatne na chodbu, odtiaľ do haly a suchý k bazénu. Lenže – to už nebolo ono.

Svojím spôsobom je tunel aj umývačka áut. Akurát nejdete vy cez tunel, ale tunel okolo vás. Vždy som mal rád ten zážitok. Nie preto, že som vchádzal so špinavým autom a vychádzal s čistým. Ohúril ma moment, keď sa z trysiek spustil umelý tropický dážď, na okná doľahli husté kefy, na skle rozkvitla biela pena a žmurkala na mňa stovkami očiek. Nebolo isté, kde som a kde vyjdem. Rád som si predstavoval, že na konci sa otvorí gumený záves a ja sa ocitnem v hustej brazílskej džungli alebo na Sahare. Ešte sa mi to nepodarilo, ale skúšam to stále znova.

Vynikajúci český spisovateľ Jiří Kratochvíl má poviedku o mládencovi, ktorý dostal erotické školenie od pani Marty. Bola od neho o dosť staršia, vydatá a vyžívala sa v adrenalínových situáciách. Jej žiarlivý manžel sa aj desať ráz denne nečakane vrátil domov. Jeden deň prišiel aj jedenásty raz, a to tak nečakane, že mládencovi nezostalo nič iné, ako sa scvrknúť tam, kde už čiastočne bol, do pani Marty. Najprv liezol štvornožky, potom sa šmýkal, nakoniec sa iba hrbil, potom sa mohol nadýchnuť a narovnať. Vykročil rezkým krokom a onedlho dostihol oneskorencov, ktorí išli tým istým smerom. Nebol prvý, ktorému sa toto prihodilo. Skupinka mužov prijala mládenca medzi seba a spolu sa vydali na dlhú cestu. Došli až k veľkému mestu, ktoré ich prijalo s otvorenou náručou. Mládenec si našiel privát, spravil prijímacie skúšky na medicínu, vyštudoval a stal sa úspešným lekárom. A ako to už v nemocniciach v nočných službách býva, ocitol sa s jednou pani doktorkou v podobnej situácii ako vtedy dávno s pani Martou. Prekvapil ich primár a mládenec sa vyparil rovnakým spôsobom ako kedysi. Ocitol sa v dlhej chodbe, na konci ktorej boli dvere. Keď ich otvoril, našiel sa v byte svojich rodičov. Otecko a mamička vykríkli od radosti a vyobjímali sa so synom. Ten sa im pochválil, že je úspešný lekár, ale dlho sa doma nezdržal. Zmocnila sa ho cestovná horúčka. Nepotreboval cestovné lístky, letenky ani sprievodcov. Osprchoval sa, oholil, obliekol si svoje najlepšie šaty a bežal do mesta nájsť si novú bránu do ďalekých svetov. Staručkí rodičia stáli na prahu a dlho mu kývali. Boli šťastní, že ich syn sa vo svete nestratil.

[2] Juan Domingo Perón, argentínsky politik. Jeho manželka Evita sa stala idolom argentínskeho ľudu.

[3] Kapitán Nemo, vlastným menom Princ Dakkar, mal heslo Mobilis in mobili (lat.) – Pohyblivý v pohyblivom.

[4] Keby cestujúci vystúpil z vlaku smerom z Bratislavy do Devínskej Novej Vsi, mohol by si na portáli tunela prečítať do kameňa vytesaný erb uhorskej krajiny a dva letopočty: 1848 a 1902. Sú to roky, keď sa začala v týchto miestach železničná prevádzka.

Lamačský tunel č. I, označovaný aj ako starý tunel, postavili počas výstavby trate Viedeň – Bratislava a slúžil vlakovej doprave do Bratislavy i do Devínskej Novej Vsi oboma smermi. Stavebné práce na traťových úsekoch novej železnice za začali s príchodom nového roku 1844 a koncom januára už pracovalo na jednotlivých úsekoch viac ako 9 000 robotníkov. Výstavbu starého tunela realizoval podnikateľ Felix Tallachini, ktorého dielom je aj viadukt Červený most, ako aj marchegský viadukt. Lamačský tunel sa staval rakúskou sústavou a dĺžkou tunela 703,60 m bol najstarším železničným tunelom v Uhorsku, jedným z prvých dlhších tunelov v Európe. V dobových záznamoch z roku 1846 sa konštatuje, že nepriaznivé horninové pomery veľmi sťažujú postup prác. Preto podnikateľ Felix Tallachini 13.5.1846 zriadil pre robotníkov pracujúcich na jednotlivých stavebných úsekoch trate a pre zamestnancov konskej železnice provizórnu nemocnicu. Nachádzala sa na predmestí Kvetná, dnes Mýtna ulica číslo 983, mala kapacitu 80 lôžok. Podľa výpisu z protokolu ošetrovaných sa v nej liečilo celkom 849 pacientov, z ktorých bolo 732 mužov a zvyšok žien.