Sandra Grüner Miškolciová

Zalej Františka, miláčik (ukážka)

Elektronická kniha

KEĎ SA NIEČO MÔŽE POSRAŤ...

Nie!!! To hádam nie... aspoň raz... aspoň jeden deň... prosíííííííím!!! Aspoň jediný deň by sa mohol začať bez toho, aby mi ho pokazila hneď ráno.

– Dobré ránko, zlatko! Nieže zaspíš. Už je pol siedmej.

– Ahoj, mami. Od chvíle, čo máš moje číslo, sa toho vôbec neobávam.

– Ironická hneď zrána. Fajn. Už som si zvykla, že matka sa vďaky nikdy nedočká. Ale hnusná byť nemusíš.

– Mhm.

– Vždy si mala problém so vstávaním.

– Keď som chodila do školy.

– Aj po škole, aj v práci. Zaspala si aj na svadbu svojej sestry.

– Nezaspala. Uviazla som v zápche.

– Meškala si. Vždy meškáš. Vždy a všade.

– Musíme to fakt rozoberať každé ráno?

– Nie.

– Ďakujem.

– Neskoro.

– Maj sa, mami.

Tuším si zmením zvonenie. Opäť. Z tohto sa mi už vyhadzuje vyrážka. Preto si už nedávam ako zvonenia svoje obľúbené piesne. Vždy mi ich znechutila. V poslednom čase, nie, v posledných niekoľkých rokoch preklínam každé ráno niečo nové. Raz deň, v ktorý som sa narodila, inokedy to, komu som sa narodila, po dobrej opici väčšinou to, že som sa vôbec narodila. Aj tak sa to väčšinou skončí zistením, že v minulom živote som bola Freud. A tým, že aj v minulom živote bola mojou mamou moja mama.

– Bože, čo ešte?!

– Nič. Len aby si nevylihovala v posteli a vstala už konečne.

– Už som vstala.

– Nevstala.

– Vstala!

– V poriadku. Prajem ti pekný deň.

– O ten si sa mi už postarala. Vieš, prečo ľudia neznášajú budíky?

– Niekedy ľutujem, že si moja dcéra. Si nevďačná, drzá, protivná...

– Ahoj, mami!

Ja celkom nechápem, prečo ľudia neznášajú budíky. Budík môžeš vypnúť. A keď ho vypneš, nenadáva ti, že si nevďačná a drzá. Prečo by som vlastne mala vstávať o pol siedmej? Len preto, že ona vstáva o pol siedmej? Ona musí, v práci začína o ôsmej. Ale ja až o deviatej. Doriti, čo sa to nedá ani po piatich rokoch pochopiť?!

Keď zavolám hneď, možno ešte stihnem Simonu.

– Ahoj, cicuš, stíhaš kávu?

– Jasné. Aj tak mám dnes v pláne meškať, šéf je na služobke. O pol ôsmej?

– Aj skôr, ak stíhaš. Zabudla som si včera kúpiť cigy, takže dnes vypadnem skôr.

– Jasné, to si celá ty. Minule som ti nechala dve v tej malej modrej váze na polici.

– Tie som našla už minulý týždeň.

– Tak máš ešte jednu v črepníku na parapete, ak si nezalievala Františka, čo predpokladám, že si nezalievala, tak by ti mohla dobre padnúť, než sa preberieš.

– Si poklad! Prebratá už som. O to sa už postaral niekto iný.

– Jasné, klasika. A zalej Františka, miláčik!

– Hej, hej. Čau!

A tak sa začal opäť jeden úchvatný deň. Namiesto rannej rozcvičky som si dala ranný triatlon – cigaretka, káva, kúpeľňa. Zalovila som v kope bielizne pri posteli v nádeji, že v nej nájdem niečo, čo nesmrdí a nemá fľak. Keby to ešte aj ladilo, bol by to len jeden bezvýznamný bod tohto bezvýznamného dňa môjho bezvýznamného života. Potom som sa pobrala na kávu so svojou najlepšou kamoškou. So Simonou. Je to ozajstná kamoška. Nie je dokonalá. Občas spomenie nejaké to kilo navyše, čo nabrala, keď si liečila zlomené srdce čokoládovou terapiou, občas má na čele zle zatretú vyrážku, občas jej neladí kabelka s topánkami a občas mi ovracia tie moje, keď jej držím vlasy nad hajzlovou misou v nejakom pajzli, kde spolu zapíjame tie naše úchvatné dni, napríklad aj také, ako je tento. Ale vždy keď príde ku mne, nechá mi vo váze nejakú cigu, zaleje mi Františka, objedná pizzu, donesie dobrý film a nepohoršuje sa nad mojím bordelom. Je to kamoška. Najlepšia. Už od strednej.

Prišla som k Giovannimu a na našom mieste už čakal Michal. Aj Michal je kamoška. Je to úspešný, mladý, vždy vysmiaty krásavec so stopercentným chrupom, stopercentným účesom a vždy stopercentne zladený, ktorý s nami vždy rád ohodnotí zadok nového čašníka. Vysmiaty je vždy okrem dnešného rána. Hovorila som si, že dnešok bude nahovno, a to ani nemusím čítať tie stupídne horoskopy v denníkoch. Michal bol vytočený do nepríčetnosti, nemal ani úžasný úsmev, ani dokonalý účes. Vyzeral strašne. Takto hrozne vyzeral naposledy vtedy, keď sa rozišiel s Máriom v Las Vegas, kam sa pôvodne vybrali zosobášiť a stráviť medové týždne.

Mala som sto chutí opýtať sa ho, či dostal krámy, ale zasa až taká stopercentná kamoška to nie je. Síce sa vraví, že aj muži majú svoje dni, ale on nie je ani až taký stopercentný muž. Má to chalan veru ťažké.

– Volala mi mama.

Čo u Michala znamenalo vždy katastrofu. Jeho mama nie je ako moja. Ona mu nevyvoláva každý deň. Ona mu totiž nevolá vôbec, a keď volá on jej, tak mu to neberie. Ešte stále totiž nerozdýchala, že prvá frajerka, ktorú si Michal priviedol domov, sa volala Dano a „mala“ asi tak o štyri tisícky lepšie topánky, ako boli jej najdrahšie, ktoré si mohla dovoliť po pol roku šetrenia a odriekania, samozrejme na úkor rodiny. Povedala by som, že ju ani tak neštvalo, že jej syn je gej, ako to, že ona dokázala zbaliť akurát tak neschopného lenivého elektrikára, alkoholika, a prežiť s ním svoj život v dvojizbovom byte na hlučnom špinavom sídlisku, zatiaľ čo jej syn trtkával milionárskeho „povolanímsyna“ v ich milionárskej vilke v lukratívnej štvrti. Keď dostal kopačky, namiesto prívetivej materinskej náruče a slov útechy sa na neho navalila druhá vlna hnevu za to, že je gej, veľké sklamanie, hanba rodiny, šľapka, a samozrejme bol na vine otec, pretože ho splodil ožratý.

Keď Michalovi volala mama, vždy to znamenalo katastrofu. A to doslova, pretože keď mu už volala, bolo to iba preto, že mu potrebovala oznámiť dôležitú rodinnú udalosť, ako napríklad svadbu sesternice z tretieho kolena a opačného konca štátu, kam by sa mal ako zástupca ich časti rodiny zdvorilostne dostaviť, pretože mame to nedovoľuje zdravotný, finančný alebo úplne iný stav alebo – ako v tomto prípade – úmrtie otca.

– Včera večer. Otec zomrel.

– Bol si hore celú noc?

– Hej.

– Vyzeráš na to. Ale nechcela som ťa uraziť, pokojne to mohol byť aj nový look. Či si v pohode, to sa ťa pýtať nebudem. Evidentne nie si. Nedáš si k tej káve rovno aj frťana?

– Mám zariadiť pohreb. Vraj na to nemá ani čas, ani peniaze. Tie, čo si otec šetril na pohreb, vraj nakoniec prepil.

– Nemá čas?

– Nie. Pozajtra letí na Malorku. Na dva týždne.

– Aha. Takže prepil? Inak, úprimnú sústrasť.

– Vďaka. Prídeš?

– Kam?

– Na ten pohreb.

– Prečo?

– Len tak, že pre koľko ľudí to mám zorganizovať.

– Neorganizuješ mu oslavu guľatín, aby si potreboval počet hostí k stolu! Na pohreb môže prísť hocikto, kto sa zmestí do krematória alebo komu sa chce stáť vonku. A na kar sa vyser, je to blbosť. Tatkovi je to už aj tak jedno, tvojej mame tiež, kolegovia jeho stratu zapijú aj večer v šenku, ty ušetríš a rodina ťa bude aj tak ohovárať, lebo si buzerant. Nemáš to jedno?

– Mám. Tak prídeš?

– Chceš?

– Asi.

– Asi? Tvojho otca som v živote nevidela. A ty si ho nevidel už prinajmenšom sedem rokov. Čudujem sa, že tam vôbec ideš ty.

– Deväť. Tak prídeš?

– Jasné. Dobre. Ak chceš. Mám ti s niečím pomôcť?

– Neviem.

– Tak potom daj vedieť.

Mávla som na Giovanniho. Ten sa prirútil spoza baru a už aj držal v ruke moju kávu. Nie v decentnej minišálke. V poriadnom šerbli, tak ako ju mám rada.

Giovanni nebol skutočný Talian. Bol to Cigán. Ale slušný Cigán. Bol milý, galantný, vždy upravený, vzdelaný a dokonca aj fešák. Bol jedinou pýchou rodiny. Jediný z celej dediny, kto sa dostal na výšku alebo možno kto vôbec dokončil strednú školu. Otec z neho chcel mať klasicky lekára, mama farára. A Giovanni vždy túžil mať kaviareň. Ukončil bakalárske štúdium na filozofickej fakulte a dal sa na podnikanie. Rodičia to dodnes nevedia. S podnikaním mu pomáha jeho frajerka. Giovanni, tuším ani neviem, ako sa volá naozaj, má okrem talianskej prezývky aj taliansky šarm a, bohužiaľ, aj taliansky vkus. Jeho kočka má asi tak stodvadsať kíl. Krv a mlieko, ale inak veselá kopa. A z bohatej rodiny. Stretli sa na výške. Ona s jeho podporou doštudovala a jej tatko zafinancoval „Café Giovanni“, za čo som mu vždy bola nesmierne vďačná, pretože si na jeho umiestnenie vybrali priestory bývalého mäsiarstva, ktoré som mala takmer pod oknami. Vlastne ho mala pod oknami moja suseda, lebo ona má okná za rohom s úchvatným výhľadom na rušnú hlavnú ulicu.

– Ďakujem. A dones, prosím, rovno aj Simone. A tu tomuto jedného bavoráka.

– Nemôžem piť. Som autom. A mám dnes veľa vybavovania.

– Hovno. Ty ideš, môj pekný-zlatý, rovno domov spať. A toto máš odo mňa namiesto bozku na dobrú noc. Auto tu môžeš nechať, Giovanni ti ho postráži a zasa tak strašne ďaleko to domov nemáš, v prípade núdze prejdeš na koniec ulice aj štvornožky.

– Musím...

– Nemusíš. To po prvé. A po druhé – do pohrebky môžem zavolať aj ja, ak mi necháš kontakt. So Simonou to zariadime, ty sa len dostavíš a celé to zaplatíš. Prípadne dnes vybavíme to hlavné a detaily už dotiahneš sám, keď sa vyspíš.

– Si kamoška.

– Nemysli si, že to bude zadarmo. K narodkám očakávam minimálne kabelku od Dolceho.

– A na čo by ti, prosím ťa, bola? Túto nosíš, odkedy ťa poznám. A to si odo mňa dostala už minimálne tri nové.

– Nemám ich k čomu nosiť.

– A túto budeš mať?

– Ak mi dobre vyberieš, tak áno.

– Nosíš to, čo na teba ráno vypadne zo skrine. Do toho sa mám akože trafiť?

– No dobre, dobre. Tak aspoň čokoládu. Veľkú!

– Máš ju mať. Giovanni! Dones tu prítomnej ešte šálku horúcej čokolády a takisto jedného bavoráka.

Giovanni len prevrátil oči, u nás nič nezvyčajné, že začíname tak skoro. Lenže to väčšinou nezačíname, ale dorážame sa a väčšinou to nie je v pondelok, ale v sobotu. Giovanni len mávol rukou, pokrčil plecami a začal nalievať.

– Zbláznil si sa? Ja idem dnes ešte do práce!

– Vyhovoríš sa na nový parfum.

– A artikuláciu vykecám, hej?

– To zvládneš.

– No zbohom!

Vtom konečne dorazila Simona. Vrazila do dverí, tie sa rozleteli a skoro zvalili Giovanniho aj s jej kávou a mojou čokoládou. A novým parfumom. Aj na nej bolo vidieť, že horoskop z novín by jej dnes určite nesedel. Bola celá premočená. Pri rozhovore o pohrebe Michalovho otca sme si ani nevšimli, že vonku sa spustil lejak. Michal ma hneď prebodol očami, lebo frťana mal už v sebe, auto pred kaviarňou a k nemu domov to bolo v tomto počasí dosť ďaleko. Michal býval totiž na úplnom konci našej ulice, ktorá je jednou z najdlhších hlavných ulíc v meste. Pri pohľade na Simonu, na Michala, na môjho bavoráka a vzhľadom na situáciu s počasím a odchodom Simoninho šéfa na služobku mi bolo úplne jasné, ako dnešok dopadne. Vzala som mobil a vytočila šéfa. Nie, vlastne nie. Toho som vytočila, až keď to zodvihol.

– Ahoj. Dnes neprídem.

– Ako to, že neprídeš?

– Nemôžem.

– Včera si sa zasa strieskala a nevládzeš?

– Nie, strieskať sa práve idem.

– To nemyslíš vážne?!

– Nie. Úmrtie v rodine.

– Umrela ti mama či sestra?

– Otec. Prečo práve jedna z nich?

– Ten ti umrel už pred piatimi rokmi. Lebo nikoho iného nemáš.

– Povedala som „úmrtie v rodine“, nepovedala som, že v mojej. Kamošovi zomrel. Ten je z toho hotový, tak mu pomôžem zariaďovať pohreb. A potom sa riadne strieskame.

– Za toto ťa raz vyhodím!

– Pokiaľ viem, už si to raz urobil.

– A môžem to urobiť zasa!

– Dnes aj tak nič nemám. A čo máš ty pre mňa, to mi môžeš poslať na mail.

– Zajtra?

– Uvidím.

– Dobre, ale vo štvrtok je porada a v piatok ťa tu potrebujem. Je uzávierka. Možno budeme aj dlhšie, tak s tým rátaj!

– Okej.

Simona sa konečne usadila, keď si predtým vyžmýkala sako nad Giovanniho výlevkou a prehodila ho cez barovú stoličku. Z dlhých blond vlasov jej stekala voda skoro prúdom, z brady jej kvapkal mejkap na bledú sukňu, blúzka presvitala. A tuším mala aj zlomený opätok. A k tomu mierne nepríčetný zúfalo-zúrivý pohľad. Asi pre ten opätok. Tie topánky sme kupovali pred dvoma týždňami. Medzitým objednal Michal rovno ďalšiu rundu. Simony sa ani nepýtal. Vyzerala, že to potrebuje. Aj potrebovala.

– Môj drbnutý šéf na žiadnu služobku nejde. Volal mi hneď po tebe. Chcela som ti volať, že neprídem, ale niečo mi zasyčalo v mobile a odvtedy nefunguje. Len dúfam, že som nestratila čísla všetkých klientov a plánovač so schôdzkami do konca roka! Vyletela som z domu, sadla do auta a vtom mi niečo zasyčalo aj v aute a, čuduj sa svete, odvtedy nefunguje! Tak som sa rozbehla na autobus, vtom sa spustil lejak, navyše som si zlomila opätok na nových topánkach! Seriem na to! Šéf ma vyhodí. Nemusím sa ísť ani domov prezliecť, už teraz nestíham. Keď ma nevyhodí za to, že som neprišla a ani nezavolala, tak určite za to, že som stratila mozog celej firmy uložený v mojom mobile. Som mokrá, nemám prácu, auto, mobil ani topánky! Kurvafix aj s tým. Keď sa niečo môže posrať, tak sa to poserie... ale ono sa to poserie, aj keď sa nemôže!

S Michalom sme Simonu pozorovali v nemom úžase. Ani raz sa nenadýchla. A navyše mala ozaj blbý deň. Smrť je síce hrozná, ale Michal s otcom si neboli zasa až takí blízki, takže pre dnešok bezkonkurenčne viedla Simona. Takmer sme si ani nevšimli, že počas svojho monológu stihla exnúť môjho bavoráka.

– No. Tak pre dnešok sme dojazdili. Uuups! Sorry. – Michal chcel iba skonštatovať narastajúci stav promile v kolektíve, no potom si uvedomil, že Simona prišla o auto. Prebodla ho očami.

– Poniektorí dojazdili dlhodobejšie, – podržala som stranu Michalovi. Prebodla aj mňa.

– Veeeeeeľmi vtipné. Fakt. Tebe je čo? – pozrela na Michala. Farbu už konečne dostával, ale stále mal ten nevyspatý, mierne zanedbaný look, ktorý mu vôbec nebol vlastný.

– Zomrel mi otec.

– Bože! Prepáč. A ja sa tu rozčuľujem nad blbými topánkami. Je mi to ľúto. A vlastne, ozaj, ty máš otca? Myslela som, že už je dávno... teda, myslím, nespomínal si ho.

– Nestýkali sme sa.

– Aha. Ale vyzeráš, že ťa to zobralo.

– Trochu. Ani neviem prečo.

– Akože prečo? Bol to tvoj otec. Stýkali-nestýkali, iného si nemal, – zapojila som sa do konverzácie. Simona o Michalovi veľa nevedela. Teda už aj vedela, ale nie všetko. Ona bola moja spolužiačka zo strednej, on zo základnej školy. Stretli sa raz u mňa na jednej žúrke a sadli si. Tak ako sedeli obaja mne. Humorom, názormi, všeobecne. Odvtedy sme nerozlučná trojica.

– Asi. Neviem. Mama by mi asi chýbala menej. Aj keď posledných deväť rokov som viac komunikoval s ňou ako s ním.

– Možno práve preto, – nedalo mi.

– Nie každý má hroznú matku, – pohoršene ma zahriakla Simona. A rovno pozrela škaredo aj na Michala. Nepáčilo sa jej, keď sme sa my dvaja pustili do debaty o matkách. On mal príšernú, ale nekomunikovali spolu. Ja som mala menej hroznú, ale na popularite jej nepridávala naša každodenná komunikácia.

– Ja áno, – povedala som.

– Ja tiež, – pridal sa Michal.

– Práve mu zomrel otec a jeho matka ide na dva týždne na Kanárske, – pokúsila som sa v skratke uviesť Simonu do obrazu.

– Na Malorku, – opravil ma Michal.

– To je jedno. To mal tatko tak málo našetrené na ten pohreb?

– Asi. – Naša debata sa začala zvrhávať do mierne nadneseného, humorného tónu. Simona len krútila hlavou. Strácala niť. Už nevedela, či žartujeme, alebo to myslíme vážne.

– Ty, počuj. Prečo si na noc nevypínaš mobil? – skúsila odpútať pozornosť od Michalovej dovolenkujúcej matky.

– To som skúsila raz. Keď sa mi mama nedovolala, v panike sa mi o dvadsať minút dovalila do bytu aj s hasičmi. V očiach už mala pripravené slzy, aby mohla oplakávať svoju nebohú dcéru. Keď som vystrelila z postele a všetkých ich vyhodila, pri vyprevádzaní sa hasičom ospravedlňovala za môj neporiadok. Potom mi začala upratovať polovicu bytu a za tú druhú ma popritom priebežne džubala. Neschovala som sa pred ňou ani v sprche. Rovno som si dala studenú. Jasné, že som po tom jej upratovaní ešte dva týždne nevedela doma nič nájsť. A niečo som ani nájsť nemohla, pretože sa jej pri upratovaní mojich vecí zopár kúskov zapáčilo, tak mi ich medzi rečou skonfiškovala. Keď som chcela, aby mi ich vrátila, povedala, že v tom mrdníku som aj tak zabudla, že niečo také mám, a že si ich vzala ako odmenu za upratanie, lebo ona nie je samaritánska upratovacia služba. Chápete? Nemala v tom byte ani čo robiť a už vôbec ju nikto nežiadal, aby mi ho upratovala. A nechcite vedieť, čo som si vypočula, keď som od nej chcela preplatiť nový zámok, vlastne celé dvere! Ten vypnutý telefón ma v konečnom dôsledku stál dvesto eur a dve obľúbené blúzky. Teší ma iba predstava, že ani do jednej z nich sa nezmestí.

– A nemôžeš jej to nejako... – skúsila Simona.

– Nie. Nedá sa. Je imúnna proti všetkému, či na ňu idem po dobrom, alebo po zlom. Čím som na ňu hnusnejšia, tým dlhšie sú naše debaty. Čím viac jej skladám telefón, tým častejšie mi zavolá. Keď som milá, zvalí to na materinský pud či čo, a keď som hnusná, tak mám pätnásťminútovú prednášku o nevďačnosti.

– Zmeň si číslo, – navrhol Michal.

– Je úplne jedno, či bude mobil vypnutý, alebo iný. Bude u mňa aj s hasičmi každé ráno.

– Tak sa odsťahuj, – rezignovala Simona.

– Alebo skús zbaliť šéfa hasičov. – Michal sa už opäť dostával do roviny nášho humoru. Ale vzhľadom na to, že za posledný rok sa mi nepodarilo zbaliť nikoho a nikomu sa nepodarilo zbaliť mňa a vlastne som ani nenadobudla pocit, že by sa o to niekto pokúšal, to až také smiešne nebolo.

– Odkedy umrel otec, mám ju na krku. Nechápem, prečo práve ja! Klaudia býva bližšie, má deti, je na materskej, má kopec času na jej hovadiny. Nie. Ona musí terorizovať mňa. Čo je to za drbnutý rituál, otravovať niekoho už celých päť rokov telefónom pravidelne každé božie ráno o pol siedmej?! Nie je to úchylka? Poznáte nejakého cvokára? Prečo o pol siedmej? Prečo nie o siedmej? Nemusím vstávať vtedy, keď ona, môže mi volať, keď odchádza z domu alebo keď príde do práce, keď už musí.

– Možno ti nevolá kvôli tebe. – Simonka mala opäť raz psychologickú chvíľku. – Možno ti volá kvôli sebe. Kontroluje samu seba, či ráno vstala. Starším ľuďom, čo žijú sami, sa to občas stáva. Boja sa, že zomrú a nikto ich nenájde. Takto má istotu, že ak ti prestane volať, bude ti to čudné a pôjdeš ju hľadať.

– Simona, už neslop! Potíš hovadiny, – spacifikoval jej rozvíjajúcu sa filozofickú minútku Michal.

– Presne. Taká blbá moja mama nie je. Ak by mi nevolala, určite by som ju nehľadala, pretože by som spala. Konečne!

S Michalom sme sa na seba pozreli a obaja sme vybuchli do smiechu. Simona len prevrátila oči a kopla do seba ďalšieho bavoráka. Giovanni nestíhal obsluhovať, tak urobil to, čo nerobil často, zaslúžili si to iba štamgasti, dal nám na stôl fľaše. A mal od nás pokoj. Okrem občasných hlučných výbuchov smiechu, ako bol tento. Chvíľu sme pokračovali v rozbehnutej debate a navzájom sa doberali. Teda hlavne my dvaja sme si doberali Simonu. Ona bola dnes ľahký terč. Bola vynervovaná a frťany jej rýchlejšie udierali do hlavy. V čase obeda sme boli už všetci traja úplne strieskaní. A dobre nám to padlo. Giovanni nám objednal pizzu z neďalekej pizzerky a po dobrom obede sme sa pobrali k Michalovi na poobedňajšiu siestu.

VĎAKA ZA KAŽDÉ NOVÉ RÁNO

A je to tu, nadišiel ten deň. Deň, ktorý som neverila, že niekedy nastane. Deň, keď som vďačná za to, že som kedysi spávala so svojím šéfom. To je úľava! Dnes by ma nikto nedostal do práce ani pod hrozbou vyhadzovu a doživotnej nezamestnanosti. Asi by som mala najbližšie prispieť do zbierky na darček k šéfovmu jubileu. Bože! Že jubileu, fakt som spala s takým starým capom? Nie. Už som taká stará aj ja, pretože mám hlúpy zvyk vždy si hľadať vekovo primeraného partnera. Asi si začnem hľadať starších, aby som pri nich vyzerala vždy ako mladá šťanda. Človek by neveril, že môže v živote tak hlboko klesnúť, možno by som mala nabudúce fakt radšej zbaliť toho veliteľa hasičov. V takomto stave by sa nemalo rozmýšľať. Prečo mávam práve vtedy najviac myšlienok? Nesúvislých, množiacich sa, veľa a stále... a vo finále začnem sama sebe klásť blbé otázky, brrr! A navyše to po opici naozaj fyzicky bolí!

Tá poobedňajšia siesta musela mať riadne grády, keď si ani nepamätám, ako som sa dostala do svojej postele... Neviem, kto ma do nej dopravil, ale som mu za to mimoriadne vďačná, lebo dnes ráno by som sa od Michala v tomto stave už vôbec nedostala. Ten by prišiel s liečbou vykliňákom a dopadli by sme tak ako včera. Vlastne už bolo dnes. Tuším. A tuším aj to, že asi pôjdem vracať. Ale to, čo začínam cítiť v nose, nie je bavorák. Asi sme dorazili Michalovu slávnostnú pálenku. Fuj! A kde mám vlastne mobil, koľko je hodín? Ako to, že mi ešte...

– Takto sa strieskať hneď na začiatku týždňa! Ty nie si normálna! – vyrútila sa z mojej kuchyne mama. Bez ohľadu na to, že som skoro vyletela od ľaku z kože, drmolila veselo ďalej. – Kvôli tebe som si musela vziať voľno. Ak prídem o miesto, budeš ma mať na krku. Ako malé decko, pozri sa na seba, ako vyzeráš! To si ako predstavuješ? Hovorí ti niečo slovo zodpovednosť? Uvedomuješ si vôbec... – Zvyšok jej monológu už chvalabohu odizolovala porcelánová misa môjho záchoda, kam ma pálenka, šok a reči mojej mamy zrýchlene presunuli. Bytom sa aj naďalej ozýval jej hlas. Toto bude dlhé ráno.

– Mami, čo tu robíš? Ako si sa dostala dnu?

– Ráno som ti volala. Niekoľkokrát. Nebrala si. Mám kľúče.

– Nemusíš sem prikvitnúť vždy, keď ti neberiem. Možno na to mám dôvod. Odkiaľ máš kľúče?

– Dôvod? Myslíš opicu?

– Napríklad. Alebo som si to tu mohla práve rozdávať s veliteľom hasičov. Odkiaľ máš kľúče?!

– Humor ťa neopúšťa. Nakoniec si mi to zodvihla.

– Tak je všetko v poriadku, nie?

– Z tých zvukov, čo si sa snažila zo seba vydať, som pochopila, že nie je. Keď si si menila zámok, pre tých hasičov, boli k nemu dva kľúče. Ten druhý som si od zámočníka vypýtala, kým si bola v kúpeľni.

– Fasa. Ale teraz vidíš, že už v poriadku som. Takže môžeš ísť. Ďakujem.

– Teraz vydávaš ešte horšie zvuky. Už nemusím ísť. Veď som ti vravela, že som si kvôli tebe vzala voľno.

– To tu teraz chceš byť celý deň?

– No a?

– Nemusíš. Naozaj. Už to zvládnem. Choď pokojne do práce, ušetríš si pol dňa dovolenky.

– Neorganizuj ma! Na to si mala myslieť skôr, než si sa tak zrichtovala.

– Na čo? Na tvoju dovolenku? Môžeš napodobniť tie zvuky, z ktorých si identifikovala, že som ťa o toto žiadala?

– Som tvoja matka! Hádam viem, kedy ma potrebuješ?!

– Dnes ti ten materinský radar veľmi nefungoval. Ozaj to už zvládnem. Choď už, prosím!

– Zasa tu máš bordel. A chladnička je úplne prázdna. Kým ti tu trochu upracem, mohla by si si ísť nakúpiť. Chcela som si ráno spraviť kávu, ale žiadnu nemáš. Nemám ani z čoho navariť. – To myslí vážne? Prišla ma sem ratovať a chce ma poslať v tomto stave do obchodu? Vlastne hocikam?

– Mama! Nechcem, aby si mi varila! A nechcem, aby si mi tu upratovala! A keď chceš kávu, choď si ju dať domov, do práce alebo do kaviarne! Je mi zle, bolí ma hlava, potrebujem sa vygrcať, vyspať, potrebujem tu mať tmu a ticho. A keď vstanem, budem mať veľa práce. Skús využiť deň voľna a choď pozrieť Klaudiu. Bude rada. Pomôžeš jej s deťmi, aby si upratala. Poteší sa, ak jej navaríš, určite bude mať plnú chladničku a ty stráviš pekný deň so svojimi vnúčatami.

– Vieš čo? Idem. Som rada, že mám aspoň jednu normálnu dcéru.

– Tak to sme dve!

– Ona aspoň vie, čo je to vďačnosť.

– To je úchvatná vlastnosť.

– Môžeš si tu aj skapať! Ale potom mi nevolaj!

– Nebudem. Sľubujem!

Treskla za sebou dverami a mala som pocit, že kľučka zacinkala o dlážku. Skoro mi roztrhlo hlavu, ale aspoň bola preč! Išla som si dať ešte jedno interview so záchodom a potom som znova zaľahla. Zobudila ma až vôňa čerstvej horúcej kávy. Mňam. Ale hneď nato ma obišli zimomriavky. Hádam sa zasa nevrátila aj s nákupom? Určite mám plnú chladničku zdravých hovadín, navarené aspoň tri chody na dva týždne dopredu, ale nič z toho, čo mám rada, upratané a skonfiškované ďalšie blúzky. A určite poliala Františka, takže na rannú cigu môžem zabudnúť. Alebo žeby nie? Okrem kávy necítim nič iné, našťastie už ani pálenku v nose nie, a na moju mamu je tu podozrivo ticho. Žeby sa Simona vykurírovala tak rýchlo a ešte by prišla kurírovať aj mňa?

– Dobré ránko!

– Dávid?! A... Ahoj... Čo ty tu robíš?

– Chcel som ťa prísť pozrieť. Mala si otvorené.

– Otvorené?

– Máš rozbitý zámok. Asi som mal šťastie, lebo kľúč by mi už zrejme nepasoval, však?

– Nie, mala som tu menší incident s hasičmi a musela som si vymeniť zámok. A asi budem musieť zasa.

– Nemusíš. Už som to urobil.

– Vymenil si mi zámok?

– A urobil kávu.

– Nemám kávu.

– Už áno.

– Vymenil si mi zámok a ešte aj nakúpil?

– Hej. A polial Františka.