Silvia Bystričanová

Každý deň má niekto narodeniny

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ďakujem Lucii Siposovej za spriaznenosť, nekonečné rozhovory a impulz k písaniu.

Špeciálne ďakujem Róbertovi Dydovi za podporu, kritiku, za cenné rady a usmernenie. Bez neho by Nina Rybanská
nikdy necestovala do Bavorska.

Ďakujem Tomášovi Lanczosovi a Janke Hraškovej, že si popri svojej náročnej práci našli čas na môj príbeh a objavili v texte i nevyslovené.

Obdiv a vďaka patrí Waldemarovi Švábenskému, ktorý
píše básne až príliš potichu a dovolil mi ich ukázať svetu.

Text © Silvia Bystričanová 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa
nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými
prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými,
vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom
súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0932-4

Túto knihu venujem všetkým, ktorí sa nevzdali svojich snov,

napriek všetkému a všetkým.

STRETNUTIE S DOBŠINSKÝM

I. OBRAZ

Antikvariáty zachraňujú knihy a niektorí antikvariátnici zachraňujú čitateľov. V malej zanedbanej uličke v centre mesta pracoval nenápadný muž, ktorý našiel zmysel života v momente, keď rozosmial svojho prvého zákazníka. Aj Nina Rybanská sa pousmiala, keď objavila nový antikvariát, a po rozhodnutí vstúpiť, si prečítala text pútača:

„U nás nájdete knihy, ktoré vás chcú čítať.“ Slogan hodný svojho autora.

Ešte však netušila, že malý tučný muž v kockovanej košeli a pokrčených nohaviciach s obrovskou charizmou bude v nasledujúcich rokoch usmerňovať jej knižný vkus.

Predavač, či skôr spasiteľ odvrhnutých kníh, mal zákazníkov prečítaných už po dvoch minútach. Nina tu už dávno nebola a hneď si všimla zopár zmien, ktoré ju očarili. V strede miestnosti stáli chaoticky rozmiestnené farebné drevené stoličky. Pod oknom nemohla prehliadnuť nový gramofón, ktorý sa tváril, že má o dvadsať rokov viac, a ona mu to takmer uverila. Zamatový hlas Dušana Jamricha prednášal na cédečku rozprávku, očividne určenú večnému dieťaťu ukrytému v antikvariátnikovi.

„Dávno ste u nás neboli. To sme vám nechýbali?“ privítal ju majiteľ.

„Budete prekvapený, ale nie,“ zasmiala sa, pretože vedela, ako tlsťoch miluje tieto slovné podpichovačky.

„Aha, takže vás opustil milenec a potrebujete nejakú knihu na zvýšenie sebavedomia,“ pozrel na ňu spoza špinavých okuliarov a čakal na reakciu.

Nedala mu šancu zaskočiť ju a v topánkach na vysokých opätkoch sa k nemu postavila čo najbližšie. Vychutnávala si pocit, že aspoň na okamih zneistí muža s výškou Luisa de Funesa tým, že sa jeho oči ocitnú na úrovni jej plných pŕs.

„Hľadám Dostojevského, Biedni ľudia.“

„Depresívnych autorov budem mať koncom októbra, teraz si vezmite toto.“ Snažil sa nevšímať si jej výstrih a vložil jej do rúk Antalógiu nemeckej poviedkovej tvorby.

Malý prešibaný sviniar! Vždy mi dokáže ponúknuť niečo, čomu sa nedá odolať. Otvorila knihu a sadla si na jednu z vŕzgajúcich stoličiek. Letmo listovala stránkami a už teraz vedela, že bez nej neodíde. Opatrne sa dotýkala natrhnutého obalu a uvedomila si, že sa jej Jamrichov hlas v pozadí páči. Hm. Dobšinský. Neznášala jeho tvorbu. Považovala ju za hororovú a sekundujúcu Stephenovi Kingovi.

„Viete o tom, že generácia odchovaná na takýchto rozprávkach je depresívnejšia a menej priebojná ako generácia Potterovcov? Dobšinského rozprávky nás ustrašili k desivej poslušnosti,“ povedala.

„Neviem, či je medzi mojimi rovesníkmi viac poslušných, ale zhavranelých poznám dosť.“

„Bodaj ste zhavraneli, žeby ste jeden z druhého mäso trhali!“ šírila sa po miestnosti kliatba rozprávkara.

„Ako vystrihnuté zo včerajšej politickej diskusnej relácie v televízii,“ trpko skonštatovala a skúmavo si premeriavala antikvariátnika. Božinku, ten opäť pribral a je so sebou spokojnejší ako kedykoľvek predtým. Šťastný to človek.

„Nehovorte mi, že tie politické sračky pozeráte,“ pohŕdavo vyjadril svoj názor, vyšiel po rebríku a hodil jej do lona druhé vydanie Prostonárodných slovenských povestí z roku 1959. Odkúpil ich zo zaniknutého antikvariátu na opačnom konci mesta. „Mali by ste si ich opäť prečítať. Nikdy neviete, kedy sa vám to zíde. Benkove ilustrácie máte odo mňa grátis, zaplatíte iba za písmenká.“ Nepočkal na jej rozhodnutie, nablokoval obidve knihy a neodpustil si štipľavú poznámku. „Ak sa vám Dobšinský zdá byť krutý, čo poviete na život?“

„Uvidíme.“

S knihami pod pazuchou vyšla na ulicu a jemná bolesť hlavy jej pripomenula, že dnes ešte nemala kávu. Bez dlhého premýšľania vošla do najbližšej neútulnej kaviarne. Vtom pocítila nedefinovateľnú stiesnenosť spojenú so zvláštnym chladom a ak bola doteraz pokojná, toto neútulné prostredie ju dokázalo neskutočne deprimovať. Chcela sa vo dverách otočiť, ale začala si uvedomovať neznesiteľnú bolesť nôh. Tak mi treba, keď si kupujem topánky, ktoré navrhol niekto, kto ich snáď len hladká. Sadla si k stolíku pri okne, vzdychla si pri pohľade na umelú kytičku konvaliniek a tajne dúfala, že dnes už viac gýčov neuvidí.

Potrebujem zjesť niečo sladké, lebo sa zbláznim. Takmer okamžite k nej prišiel čašník a Nina si objednala medový koláč. Nezáležalo jej na tom, či sa na Silvestra zmestí do nových šiat, dnes jej už nezáležalo na ničom. Neustále totiž myslela na dopoludňajšie stretnutie a v ušiach jej zneli slová muža z realitnej agentúry, ktoré si nechcela pripustiť.

„Pani Rybanská, chcete odhryznúť sústo, o ktorom obaja vieme, že je na vás priveľké. Kúpa budovy je náročná investícia a vyžaduje si oveľa väčšiu sumu, než ste ochotná vložiť, respektíve, akú ste zdedili po svojej starej mame. Úver odmietate, tak čo s vami?“ Nahodil úsmev žraloka a naučene úctivo sa s ňou rýchlo rozlúčil.

Dočerta, nikto ma nebude posudzovať, čo zvládnem a čo nie! Kým to neskúsim, to predsa neviem ani ja sama. O niektorých veciach netreba premýšľať, treba ich urobiť. Ešte uvidí, kto čo nezvládne. Ani babičke by sa tento chlap nepáčil. Povedala by mu, že radšej mať päť korún svojich, ako si desať požičať.

Zaplatila, pomaly prešla na koniec ulice a očarená zastala pred starou budovou. Chvíľu len tak stála, no tajomný pocit déjà vu ju prinútil oprieť čelo o špinavé okno. Dýchla na sklo a snažila sa vidieť dovnútra. Bola to veľká prázdna miestnosť a Nina so zatajeným dychom čítala latinské nápisy na stenách. Cacatio matutina est tamquam medicina. Odrazu sa prázdna miestnosť zaplnila ľuďmi a ona zacítila vôňu mastí a elixírov, ktoré sa tu vyrábali pred sto rokmi. Mala pocit, že toto miesto dôverne pozná. Priestor sa jej zhmotnil a vtom sa ocitla medzi vyrezávanými regálmi zo smrekového dreva, kde zásuvky ukrývali kameninové a porcelánové dózy, kde sa vôňa chinínu a dubovej kôry vplietala do vlasov starého lekárnika. Začula cinknúť zvonček na dverách apatieky a hudba zo starého gramofónu, ktorému preskakovala ihla, ju utvrdila v tom, že toto miesto čaká na ňu.

Potichu si spievala skladbu od Melody Makers a už vedela, do čoho vloží peniaze po babičke.

STRETNUTIE S PETROU

II. OBRAZ

To nemôže byť pravda! Nie! S kyslým výrazom, neplánovane prebudená, zodvihla Nina hlavu z vankúša a vyčkávala, či zvonček stíchne. Nestíchol. Len zo staccata prešiel do intenzívneho legata. S myšlienkou na vraždu a túžbou levitovať sa presunula k domovému telefónu.

„No, prosím!“

„Otvor! To som ja!“ bolestivo nahlas sa ohlásila Petra.

„Zabijem ťa.“ V tej chvíli pochopila, že sobotné dospávacie ráno sa nekoná. Otvorila vchodové dvere a dúfala, že sa jej mozog naštartuje skôr, ako Petra vystúpi z výťahu. Ak by ju teraz aj zahlušila, tak ju Štrasburg určite oslobodí.

„Čau!“ Nina rezignovane pozdravila kamošku a rukou jej naznačila nech vojde.

„Nepozeraj na mňa takto! Viem, že riskujem život, keď ťa budím pred desiatou, ale ja som to už dlhšie nemohla vydržať,“ vrútila sa dnu ako rozvodnená rieka.

Nina si uvedomila, že ju Petra ešte nikdy nepozdravila, akoby to bola strata času. Vošla za ňou do kuchyne a postavila na čaj. Vedela, že sa nemusí pýtať na nič, dozvie sa aj to, čo nechce. Kým prestrela na stôl a pedantne nakrájala na taniere tri druhy syra, Petra jej do detailov porozprávala, aký mala včera sex a kto môže za to, že predvčerom vyletela zo skúšky.

„Môžeš si za to sama. Prečo hovoríš skúšajúcemu, že aj keď doštuduješ matfyz, budeš robiť kaderníčku?“

„Veď je to pravda!“ odsekla s plnými ústami, s omrvinkami pri nohách.

„Pravda. Pravda má veľa podôb.“ Podstrčila jej pod bradu tanier a ponúkla stoličku. „Poď si sadnúť, nech aspoň občas raňajkuješ ako človek.“

„Nezvyknem raňajkovať! Čudujem sa ti, že špiníš taniere. Mohli sme to zjesť v pohode aj na stojáka. Mimochodom, vyzeráš hrozne! To čo máš s vlasmi? Tá bezfarebnosť snáď ani nemá meno. Príď v pondelok, zafarbíme to dúhovou blond. Je to novinka, aspoň to vyskúšam.“

Nina otvorila ústa, aby ich opäť zavrela. Pri Petre škoda slov.

„Aby som nezabudla, prečo som prišla. Vyhodil sa mi na stehnách pálivý ekzém.“ S nohavicami na kolenách donútila Ninu pozrieť si to celkom zblízka, aj keď nebolo treba.

„Natri si to!“ podala jej ľaliovú masť a neodpustila si ironickú poznámku. „Bolo by fajn, keby sa tvoj milenec precíznejšie holil.“

„Jáj, tak to mám z toho? To mi nenapadlo,“ rozvalená na stoličke sa nahlas smiala a dôsledne si natierala stehná.

„Dozajtra musím byť fit. Idem na žúrku, nechcem sa škrabať, akoby som mala svrab.“

„Budeš ok.“

„To mi odľahlo.“

Nina zívla a premýšľala, či povie priateľke o budove, ktorú objavila.

„Našla som včera priestor pre čajovňu.“

„Konečne.“

„Má to však háčik. Telefonovala som večer s realiťákom a dozvedela som sa, že budova nie je na predaj.“

„Takže nemáš čo riešiť,“ skonštatovala s plnými ústami Petra.

„Nerozumiem, čo tým majiteľ sleduje. Je neoblomný a odmieta každého nájomníka. Vraj mu núkali nekresťanské peniaze aj za prenájom a on každého odmietol. V realitke mi povedali, že o budovu už mali záujem mnohí. Nikto neuspel, nech si nerobím nádeje.“

„Jáj, ale ty nevieš, že keď to nejde zložito, treba ísť na to jednoducho? Choď za ním osobne a očar ho, veď si blondína, vy blondínky to máte v náplni práce, očarúvať tak, aby prestal muž rozmýšľať.“

„Tiež som nad tým premýšľala.“

„Už musím ísť, za masť neďakujem a na revanš ti zoženiem kontakt.“

„Aký kontakt?“ nechápala.

„Číslo na majiteľa tajuplnej budovy. Ty si síce blonďavá, ale ja spávam s tým správnym mužom. Nezabúdaj, že môj milenec pozná každého dôležitého človeka v tomto meste. A tak som aj ja dôležitý človek,“ zasmiala sa na vlastnom vtipe.

Možno to je cesta. Nemáš chlapa, nemáš pravdy, nemáš pomoci. Pozrela vďačne na Petru a objala ju.

„Budem ti vďačná.“

„Uvedomuješ si, že to budem musieť odrobiť ja?“ zatvárila sa naoko zúfalo Petra.

Nina sa zchuti zasmiala a otvorila dvere.

„Padaj už! A modli sa, aby som ešte zaspala.“

„Ty prespíš aj koniec sveta,“ vzdychla si Petra a letmo pobozkala Ninu na čelo. „Ozaj, nechceš ísť zajtra s nami? Cinknem ti večer pred siedmou. Daj si na seba niečo sexi a na hlavu radšej nejakú baretku,“ okomentovala jej vzhľad.

Nina mlčala. Dúfala, že na ňu Petra zajtra zabudne. Nemala rada jej priateľov, aj keď chápala, prečo sa s nimi Petra stretáva. Každému jeho nebo.

STRETNUTIE S GUTTMANOM

III. OBRAZ

Celou váhou tela tlačila na kufor prečítaných kníh, ktoré sa už nezmestili do zúfalo preplnenej knižnice. Zatiaľ prehrávala Nina, no nevzdávala sa a s fučaním to skúšala zas a zas. Brat ju upozorňoval, že raz príde deň, keď sa na ňu všetky tie knihy zosypú.

Hm. Mala by som v blízkosti knižnice chodiť upravená. Ak na mňa spadne, určite budem v televíznych novinách ako správa dňa, tak nech som pekná mŕtvola.

Koniec zápasu nad kufrom odzvonil mobil melódiou You Are the Sunshine of My Life, ktorú jej vnútil Rony.

„Krásne ráno prajem. Dúfam, že som ťa nezobudil.“

„Už som dávno hore.“

„Máš nejaký zvláštny hlas, si ok?“

„Som trochu nervózna, idem na stretnutie so starým Guttmanom. Spomínala som ti to, zabudol si?“

„Aha. Bol som asi hladný, nepamätám sa.“

„Myslíš niekedy aj na niečo iné, ako na jedlo?“

„Jasné. Na sex.“

„Nemám ideálnu náladu na flirtovanie.“

„Ani na milovanie so mnou?“

„Ronyyy, prestaň! Musím končiť, večer sa ti ozvem, ako dopadlo stretnutie.“

„Ok. Budem čakať, jesť a držať ti prsty. Aspoň prsty,“ zasmial sa a položil.

Nina sa postavila pred skriňu, dala si ruky vbok a premýšľala, čo si oblečie. Nesmiem byť nudná, ani vyzývavá. Áno, tieto fialové šaty s dĺžkou tesne nad kolená a k nim zelená šatka zahaľujúca odhalený dekolt, to je ono. Nenávidela uniformitu. V ničom. Pozrela sa naposledy do zrkadla a spokojne sa na seba usmiala.

Vonku ju prekvapila hustá hmla, ktorá jej ponúkla nevyžiadaný sprievod. Ako dieťa sa jej bála, pretože mala pocit, že svet niekam zmizol a ju tu zabudli. Teraz ju ticho uvítala a ukryla sa v nej aj so svojimi myšlienkami. Na stretnutie prišla plánovane privčas a kým čakala na Guttmana, vychutnávala si pohľad na dlho obdivovanú budovu. Na prízemí bude voňajúca čajovňa s veľkými vankúšmi, vzadu urobím kráľovstvo byliniek a voňavých mastí a na poschodí bude môj byt. Všetko mala detailne premyslené, stačilo už len presvedčiť majiteľa. Petra jej o ňom všetko zistila, takže bola pripravená na nepríjemného čudáka.

Zacítila skúmavý pohľad unudeného starého muža. Nos väčší ako tvár, na temene hlavy zvyšky vlasov v tvare notovej osnovy. Všetkému dominovali luxusné silné dioptrické okuliare. Drahý pohľad na svet.

„Podľa hlasu v telefóne som vás odhadoval na dvadsať rokov. Som rád, že máte viac. Nemám rád mladé ženy, pripomínajú mi môj vek,“ spustil na Ninu bez pozdravu.

„Dobrý deň, vážim si, že ste si našli na mňa čas.“

„Nemám čas! Už na nič a nikoho. Som len zvedavý,“ nevrlo ju prerušil.

A mám ťa. Práve si mi prezradil, kde je tvoja Achillova päta. V duchu sa tešila jeho neskrývanej zvedavosti a s rýchlosťou kvalitného počítača hľadala vhodné slová, ktoré by ho presvedčili, že všetkých doterajších záujemcov odmietal iba kvôli nej. Nikto na svete nemá všetko, každému niečo chýba. Nina už vedela, čo chýba jemu.

V kabelke jej pípla sms. Vošli do maličkej kaviarne na konci ulice, a kým sa Guttman vzdialil na toalety, rýchlo si prečítala správu. Ak ho niekto presvedčí, tak si to ty! Igorova schopnosť vynoriť sa v najnevhodnejší okamih bola dokonalá.

Uškrnula sa na mobil a s pokojom človeka čítajúceho detektívku od poslednej strany oslovila starého pána. Jej zvonivý hlas mu pomaly a do detailov opísal plány v jeho dome.

„Pán Guttman, pred niekoľkými týždňami som radikálne zmenila svoj život. Zavesila som učiteľstvo na klinec a na zdesenie rodiny som sa rozhodla, že budem robiť to, čo som vždy chcela,“ usmiala sa pri spomienke na tváre rodičov a pokračovala. „Mala som pocit, že už nesmiem premrhať ani deň a musím nájsť odvahu robiť to, o čom som snívala. Túžim mať bylinkáreň a čajovňu, kde bude taká atmosféra, že sa nebude chcieť ľuďom ísť ani domov. Poviete si, že je to banálny príbeh, ale ja viem, že môžem svojím chcením pomôcť aj iným ľuďom,“ pozrela sa mu do očí a na okamih mala pocit, že jej rozumie.

Vypočul si Ninu bez prerušenia a s kamennou tvárou sa jej opýtal:

„Prečo by som to mal prenajať práve vám?“ skúmavo sa na ňu pozrel ponad okuliare.

„Pretože v čajovni budete mať svoje vlastné kreslo, pretože si pamätáte vôňu bylín v apatieke vášho otca, pretože mne sa už knihy nezmestia do políc a potrebujú nový domov.“

Usmial sa. Prvý úsmev tohto stretnutia.

„To poznám. Sľúbim si pri kúpe každej knihy, že je posledná, ale nikdy to nedodržím.“

„Myslíte, že závislosť od kníh je diagnóza?“

„Možno, ale pre istotu sa na to nebudeme nikoho pýtať. Jedno je však isté, už toho veľa nenačítam. Oči,“ na dôkaz svojich slov si napravil okuliare na nose.

Nina spozornela. Odrazu vedela, čím ho dostane.

„Môžem vám ešte niečo ponúknuť?“

„Skúste,“ zvedavo nadvihol obočie. Nina mala pocit, že sa nadvihol aj jeden z vlasov jeho temennej notovej osnovy.

„Ak mi to dovolíte, rada vám budem chodiť čítať. Napríklad každý štvrtok.“

„Nie,“ odpovedal rýchlo. „Štvrtok nie, vtedy už niečo mám, ale utorky mám ešte voľné.“

Usmiala sa a na znak súhlasu, ktorý bol veľkou úľavou, mu podala ruku.

„Platí. Takže literárne utorky.“

„Upozorňujem vás, som náročný poslucháč i čitateľ.“

„Aj ja,“ jej slová boli odvážne, ale srdce búchalo do rytmu Chačaturjanovho Šabľového tanca.

Vstal a mierne sa k nej uklonil.

„Uvidíme sa v utorok. Predpokladám, že adresu si viete zohnať.“

„Samozrejme.“

Vo dverách sa ešte zastavil a skúmavo zapichol do Niny svoj odchádzajúci zrak.

Neočakávane hlasno poznamenal:

„Uvidíme, či ma dokážete zaujať.“ Na svoj vek odišiel až príliš rýchlo a Nine sa zazdalo, že sa vo dverách na ňu usmial.

„Dnes sú mi nebesá naklonené,“ povedala nahlas, keď sa jej stratil z dohľadu.

STRETNUTIE S LUMIÈROVCAMI

IV. OBRAZ

„O desať minút som pri tebe. Drž mi prsty, aby som zaparkoval.“

„V pohode, čakám ťa na terase v našej kaviarni.“ Nina si vložila mobil do kabelky a tvár vystavila posledným lúčom slnka. Premýšľala o Ronyho čitateľnej jednoduchosti, o tom, ako mu k šťastiu stačí dobré jedlo a trochu pozornosti. Po mojich skúsenostiach s mužmi už nesmiem viac žiadať. Našla som svojho králika Rogera, ktorý ma dokáže rozosmiať.

Zoznámili sa v reštaurácii jeho brata, kde občas zaskočil za kuchára. Rád a výborne varil, aj keď gastronómia nemala nič spoločné s jeho profesiou. V ten večer, keď sa zoznámili, si Ninu so záujmom obzeral cez sklo v kuchyni a usmieval sa výberu jej jedla. Tvrdil, že by si vybral to isté. Keď jej priniesol poctivo upečenú kačku a s vážnou tvárou ju presviedčal, že čašník pred chvíľou zomrel, všetci pri stole sa smiali. Spolu s večerou jej naservíroval aj bonmot: Neješ mäso, nepoznáš vtip. Prekvapilo ju poznanie, že pred ním nemusela svojho ducha ukrývať v hlbokom výstrihu. S veľkorysou noblesou zvykol vravieť, že o čo je ona sčítanejšia, o to je on hladnejší.

„Čakáš ma už dlho?“ pobozkal Ninu na šiju, akoby to bolo to najbežnejšie zvítanie.

„Nie. Všetko stihneme, výstava nám neutečie.“

„A na akú výstavu vlastne ideme?“

„Esther Shilo z Izraela vystavuje svoje vystrihované obrazy Mizrach. V židovskom dome tieto dekoratívne tabuľky umiestňujú na východnú stranu. Zdobia ich rôzne…“ nedopovedala. Jej slová zastavil ľahkým prekvapivým bozkom a v dlaniach jej na chvíľku mlčky podržal tvár.

„Mlčte už, pani učiteľka, lebo vás uhryznem do vášho pevného zadku,“ dotkol sa jej tam, kde sa jej vyhrážal uhryznutím.

Usmiala sa a zmĺkla. Vedela, že by to urobil, pretože je ako dieťa prvýkrát bez dozoru v cudzom meste.

V múzeu zastali pred obrazom, na ktorom boli precízne vyrezané pávy. Rony sa postavil ako bodyguard za Ninu a pevne jej objal ramená. Mala rada ten pocit privátneho bezpečia. Postavil sa tak blízko, že by to puritáni mohli považovať za novú sexuálnu polohu. Bolo jej jasné, že ho výstava nezaujíma a vedela aj to, že by s ňou išiel trebárs aj na výstavu antikorových strúhadiel, keby vedel, že jej tým urobí radosť. Milý. Nekomplikovane milý.

Periférne zachytila rozhorčený výraz staršej ženy, ktorá nerozumela ich správaniu. Smutné, ako nepobozkané ženy rýchlo zabúdajú na úsmev a iskrenie medzi mužom a ženou. Nina odstúpila od Ronyho a rukou si pritiahla rolák viac k brade. Otočila sa a predviedla mu ukážkový výklad bývalej učiteľky o živote Ester Shilo. Svoje slová doprevádzala veľkými gestami rúk, ktoré v pravidelných intervaloch zamieňala za pauzy ticha, následne urobila pred obrazom tri kroky doľava a tri späť, čo Ronyho nesmierne dráždilo.

V pohyboch jej tela sa ukrývala výbušná zmyselnosť a jeho to vzrušovalo o to viac, že si to Nina vôbec neuvedomovala. Snažil sa počúvať jej detailný zanietený monológ, no nedokázal sa sústrediť a nedarilo sa mu ani ukryť smäd po jej tele. Vedel však, že je pevne rozhodnutá nepustiť si muža k telu a nechcel pátrať po príčinách, no tušil, že za to môže jej predchádzajúci vzťah. Z myšlienok ho vytrhol buchnát do ramena.

„Veď ty ma vôbec nepočúvaš!“ rozčúlila sa a demonštratívne sa pobrala k ďalšiemu obrazu.

„Som samé ucho,“ bránil sa.

„Skôr samé oko. Poď! Ak tu zostaneme ešte chvíľu, mohol by si sa domáhať obriezky,“ ťahala ho za ruku von z múzea a Rony neprotestoval.

„Ninka, vieš prečo sú Židia najodvážnejší muži na svete?“

„Neviem, ale rada sa dozviem.“

„Pretože režú ešte skôr, ako vedia, aké veľké to narastie.“

„Kam ty na to chodíš?“

Cestou k autu ju Rony objal okolo pliec a ona sa nebránila, práve naopak. Bol zvláštny podvečer, keď človek nevie, ako sa má obliecť, pretože počasie skúša, čo mu pristane.

„Máš na večer ešte nejaké plány?“ spýtala sa a vopchala si ruku do vrecka jeho bundy.

Zastal, chvíľu premýšľal, kam by ju vzal, aby jej bol čo najbližšie.

„Dávno som nebol v kine.“

„Vieš, že ani ja?“

„Pozriem sa, čo dávajú,“ vybral z vrecka nový iPhone a vyhľadal program.

„Vyber, čo chceš, len nie sci-fi. Pre mňa je už aj tvoj mobil predmetom z budúcnosti.“

„Muži, ktorí nenávidia ženy. Môže byť?“ opýtal sa jej s jemným zaváhaním v hlase.

„Čítala som knižnú predlohu, ale ok.“

Pomaly kráčali ku kinu. Kým jej vysvetľoval rozdiel medzi dvojjadrovým procesorom Apple A5 v jeho novom iPhone 4S a dvojjadrovým procesorom v iPade 2, Nina mala čas premýšľať o perspektíve vzťahu ženy k mladšiemu mužovi. Rozum v tejto chvíli vyhrával 3 : 1. Vášeň, aj keď intenzívna, si dnes neverila.

„Celkom sa mi páči predstava teplého prítmia v kine, ochladilo sa.“

Fúkal studený vietor a Rony si ju pritisol ešte viac k sebe.

„Ja by som s tebou hral aj backgammon, len nech sme spolu.“

„Ty predsa nevieš hrať backgammon,“ oponovala mu s úsmevom.

„Veď práve,“ pobozkal ju na vlasy a ticho sa tešil, že film premietajú v sále, kde majú loveseats, dvojsedadlá pre ľudí, čo sa k sebe viac túlia, než pozerajú na plátno.

Ronyho evidentne film nezaujal. Zhodnotil to ako pomalú severskú detektívku a tvrdil, že on je lepší vyšetrovateľ. Bol. Mal Sherlockove ruky, ktoré našli aj to, čo iní prehliadli, a Nina sa, napočudovanie, nebránila. Po mesiacoch celibátu musela vyvinúť enormnú snahu, aby jej roztúžené vzdychy nepočuli okolosediaci. Chcela, aby sa jej Rony dotkol tam, kde sa všetko začína, a jeho túžba bola rovnako intenzívna. Ale nechcel prekročiť bod, odkiaľ sa nebude vedieť vrátiť. Vycítila jeho opatrnosť. Napriek tomu, že bola od neho o päť rokov staršia, bol to on, ktorý sa správal racionálnejšie.

„Čo to robíme? Veď nemáme šestnásť,“ odtiahla sa od neho a napravila si sukňu.

„Naozaj? Chutíš ako šestnástka.“

„Aj ty mi chutíš, Rony Guber.“

Po stopäťdesiatich minútach čakania na hrdinkin úsmev Nine odľahlo, že sa film skončil a v sále sa rozsvietilo, pretože vášeň práve vyrovnala skóre s rozumom. Najvyšší čas ísť domov.

„Vďaka vám, bratia Lumièrovci,“ šepla, viac-menej pre seba.

„Čo si vravela?“

„Že sme sa správali ako pubertiaci.“

„Nechcete si to so mnou zopakovať, pani učiteľka? O chvíľu ide ďalší film.“

„Rada, ale doma. Aspoň sa uistím, či si zvládol učivo,“ zasmiala sa.

Obaja mali radi tieto imaginárne hry, Nina si však neuvedomovala, že sa často správa mentorsky aj mimo nich. Vďačne jej vzal ruku do dlane a pred kinom sa vážne pozrel do jej zelených očí.

„Ideme si pozrieť ku mne domov ešte nejaký film?“

„Myslíš, že ho dopozeráme?“

„Záleží na tom?“ nečakajúc na odpoveď vykročil smerom k parkovisku.

Bolo sychravo, o dôvod viac priblížiť k sebe dve telá hladné po vášni. Niekoľko ľudí prechádzajúcich okolo nich sa usmievalo a ona si začala pripadať čudne. Nebola zvyknutá na dôvernosti na ulici. Stretli Igora, ktorého Nina poznala tak dlho, že sa už nemuseli ani rozprávať, stačilo sa pozrieť a obaja vedeli svoje. Spomienky to istili. Neušlo jej, ako sa pozrel na Ronyho a zamrazilo ju.

„To je Rony. Rony, o Igorovi som ti už rozprávala,“ neochotne ich predstavila.

„Teší ma,“ stisol Igorovi ruku viac, ako bolo slušné.

„Aj mňa. Ako ti dopadlo stretnutie so starým Guttmanom?“ ignorujúc Ronyho sa otočil k Nine a odhrnul jej z tváre prameň vlasov.

Koniec ukážky

Prvé slovenské vydanie.

Zodpovedná redaktorka Andrea Cséfalvay Kopernická

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

V knihe sú použité citáty z týchto kníh:

Edgar Allan Poe: Havran (Petrus, 2000), preklad Jana Kantorová-Báliková,

Eric Deschodt: Saint Exupéry (Tatran, 1987), preklad Mariana Paulinyová,

Victor Hugo: Človek, ktorý sa smeje (Tatran, 1980), preklad Ján Belnay,

Yann Martel: Plavba s tigrom (Ikar, 2003), preklad Otakar Kořínek,

Ulrich Becher: Dvaja vo fraku, z knihy Dni a noci Nemecka (Slovenský spisovateľ, 1965), preklad Perla Bžochová.

Sadzba a zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Kasico, a. s., Bratislava

ISBN 978-80-556-0932-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

* Preklad Jana Kantorová-Báliková.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013