Charlotte Brontë

JANE EYROVÁ

 (ukážka)

Elektronická kniha

JANE
EYROVÁ

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2011

Translation © Beáta Mihalkovičová

ISBN 978-80-556-0276-9

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

PRVÝ DIEL

1

V ten deň sa nedalo vybrať na prechádzku. Už ráno sme sa asi hodinku motali okolo krovísk s opadaným lístím, no po obede (ak sme nemali návštevu, pani Reedová zvykla obedovať pomerne zavčasu) studený zimný vietor privial také temné mračná a taký prudký dážď, že pohyb vonku neprichádzal do úvahy.

Potešila som sa tomu. Nemala som rada dlhé prechádzky, najmä v mrazivom popoludní, hrozne som neznášala návrat do domu za sychravého súmraku so skrehnutými prstami na rukách i nohách, srdcom rozľútosteným od karhania pestúnky Bessie a pokorená vedomím, že za Elizou, Johnom a Georgianou Reedovcami fyzicky zaostávam.

Spomínaní Eliza, John a Georgiana sa už v prijímacom salóne zhŕkli okolo matky, a tá sa, obklopená svojimi miláčikmi, ktorí sa práve nehádajú ani neplačú, vyvaľuje na pohovke pri kozube a vyzerá neskonale šťastná. Mňa z tohto hlúčika vylúčila vyhlásením, ako ju mrzí, že ma musí držať bokom, ale pokiaľ sa od Bessie nedopočuje a sama nepresvedčí, že som sa z dobrej vôle pokúsila osvojiť si družnejšie a detské správanie, príťažlivejšie a veselšie spôsoby, o čosi ľahšie, úprimnejšie a bezprostrednejšie než doteraz, skutočne mi nesmie dopriať výsady, ktoré patria iba spokojným a šťastným deťom.‘

„Čo na mňa Bessie nažalovala?“ spýtala som sa.

„Jane, nemám rada deti, čo sa stále vypytujú a do všetkého strkajú nos, a okrem toho na decku, ktoré sa k starším takto správa, je skutočne niečo odpudzujúce. Niekam si sadni, a kým nedokážeš hovoriť pekne, radšej mlč.“

K prijímaciemu salónu priliehala malá ranná jedáleň, vykrad la som sa teda tam. Stála tam knižnica, z nej som si vybrala knihu a dbala som na to, aby bola plná obrázkov. Vyliezla som na podokenné sedadlo, vytiahla nohy a skrížila ich ako Turkyňa, takmer úplne zatiahla červený vlnený záves a uchýlila sa do dvojnásobného ústrania.

Z pravej strany mi výhľad zastierali záhyby šarlátového závesu, z ľavej ma síce chránili priezračné sklené okenné tabule, no od sychravého novembrového dňa ma celkom neoddelili. Podchvíľou, keď som obracala stránku, som vyzrela do zimného popoludnia. V diaľke sa mi ponúkal výhľad na nedozerný belavý priestor, zastretý hmlou a mrakmi, a v popredí na mokrý trávnik a kríky, kmásané neutíchajúcim dažďom, zúrivo rozháňaným dlhými a kvílivými nápormi vetra.

Vrátila som sa ku knihe, Bewickovým Dejinám britského vtáctva. Musím sa priznať, že o text som veľmi nestála, a predsa sa v nich našlo zopár úvodných stránok, ktoré som, hoci som bola dieťa, nedokázala prejsť iba tak. Hovorilo sa v nich o úkrytoch morských vtákov, o „pustých skalách a útesoch“, ktoré obývajú iba ony, o pobreží Nórska, lemovanom ostrovmi od najjužnejšieho cípu, mysu Lindesnes, cez Nórske more až po Severný mys:

„Kde Oceán severný šíry

vôkol presmutných ostrovov víri

Thuly diaľnej, Atlantiku prúdy

valia sa búrkou na Hebridy.“

A nemohla som bez povšimnutia obísť ani rozprávanie o sychravých krajoch Laponska, Sibíri, Špicbergov, Novej Zeme, Islandu, Grónska a o „rozľahlých pustatinách za severným polárnym kruhom, tých vyľudnených územiach, tom rezervoári ľadu a snehu, kde sa neprístupné ľadové polia, nakopené stáročiami zím, vŕšia na seba ako sklené hory, obklopujú severný pól a hromadia zásoby nekonečného chladu.“ O tej smrtonosne bielej ríši som si vytvorila vlastnú predstavu, pochmúrnu ako väčšina predstáv, založených na nedostatočnom pochopení, ktoré vtisnú do detskej mysle nezmazateľnú pečať. Slová tohto úvodu sa viazali k nasledujúcim obrázkom a dodávali bralu, osamote stojacom v mori uprostred trieštiaceho sa príboja, rozlámanému člnu, uviaznutému na opustenom brehu, a hrozivému chladnému mesiacu, cez kopy mrakov hľadiacemu na práve sa topiaceho stroskotanca, mimoriadnu váhu.

Netuším, aké pocity sa vznášali nad dokonale tichým cintorínom s vytesanými náhrobnými kameňmi, bránou, dvoma stromami, nízkym horizontom v pozadí, rozpadávajúcim sa múrom a nedávno postaveným krížom, potvrdzujúcim večernú hodinu.

Dve lode sa hojdali v bezvetrí na nehybnom mori, myslela som si, že sú to fantómovia mora.

Akýsi duch prinútil zlodeja zložiť vrece s lupom, to som iba preletela, z toho na mňa dýchla hrôza.

A rovnako hrôzostrašne vyzeral čierny tvor, sediaci na skale na boku stránky a pozorujúci vzdialený dav ľudí, zhromaždených okolo šibenice.

Každý obrázok predstavoval príbeh, pre moju nerozvinutú fantáziu a nevyvinuté cítenie tajomný, a predsa neskonale zaujímavý, taký zaujímavý, ako Bessine historky, ktoré občas rozprávala za dlhých zimných večerov, keď mala náhodou dobrú náladu, priniesla si žehlenie ku kozubu v detskej izbe a dovolila nám, aby sme si okolo nej posadali, a kým nažehlila čipky a bordúry na nočných čepcoch pani Reedovej, nakŕmila našu dychtivú zvedavosť príhodami, plnými lásky a dobrodružstva, vybranými z prastarých rozprávok a ešte starších balád, alebo, ako som iba nedávno zistila, z Richardsonovej Pamely a grófa z Morelandu.[1]

S Bewickom na kolenách som sa cítila šťastná, prinajmenšom šťastná vlastným spôsobom, nebála som sa ničoho iného, iba vyrušenia, a to prišlo čo nevidieť. Dvere rannej jedálne sa rozleteli.

„Baf! Madam Smutná!“ zakričal hlas Johna Reeda a vzápätí stíchol, pretože izba vyzerala prázdna.

„Kde, dofrasa, je?“ spýtal sa a zavolal na sestry: „Lizzy! Georgy! Joan tu nie je, povedzte mame, že bežala von do toho dažďa, beštia!“

‚Dobre, že som si zatiahla záves,‘ pomyslela som si a vrúcne som si želala, aby moju skrýšu neobjavil. A samotný John Reed by ju ani nenašiel, nebol totiž natoľko bystrý, aby sa sám dovtípil či uhádol, ale len čo do dverí vopchala hlavu Eliza, povedala mu:

„Veď sedí pod oknom, Jack.“

A ja som okamžite vyliezla, lebo ma pri pomyslení, že ma odtiaľ Jack vyvlečie, striaslo.

„Čo chceš?“ spýtala som sa rozpačito a ostýchavo.

„Povedz: ‚Čo chcete, pán Reed?‘“ znela odpoveď. „Chcem, aby si prišla ku mne,“ usadil sa do kresla a pokynul mi, aby som pred neho predstúpila.

John Reed, štrnásťročný školák, bol odo mňa o štyri roky starší, keďže ja som mala desať, ale na svoj vek silný a urastený, s rapavou a nezdravou pleťou, širokou tvárou s hrubými črtami a masívnymi a ťarbavými končatinami. Pri stole sa zakaždým neuveriteľne napchával, čo mu udrelo na žlčník a zračilo sa mu v mútnych očiach a ochabnutých lícach. V tomto období mal byť v škole, ale mama ho „kvôli oslabenému zdraviu“ na mesiac či dva vzala domov. Predstavený školy, pán Miles, upozorňoval, že by mu urobilo dobre, keby mu z domu posielali menej koláčov a sladkostí, no srdce jeho matky taký príkry postoj zavrhovalo. Zvolila citlivejší prístup a Johnovu žltú pokožku pripísala priveľkému preťaženiu a azda aj smútku za domovom.

John nemal matku a sestry veľmi rád a mňa priam neznášal. Terorizoval ma a trestal, nie dva či trikrát za týždeň, nie raz či dva razy za deň, ale nepretržite: každá žilka v mojom tele sa ho bála a každý kúsok svalu na mojich kostiach sa pred ním triasol. V niektorých okamihoch som od hrôzy, ktorú vo mne vzbudzoval, takmer upadala do mdlôb, pretože som sa nemala ku komu uchýliť pod ochranu pred jeho vyhrážkami či útokmi. Sluhovia nemienili tým, že sa ma zastanú, uraziť svojho mladého pána, a pani Reedová bola hluchá a slepá, nikdy na vlastné oči nevidela, že ma napadol, ani na vlastné uši nepočula, že mi nadáva, hoci sa do mňa púšťal aj v jej prítomnosti, najčastejšie však za jej chrbtom.

Zo zvyku som Johna poslúchla a pristúpila ku kreslu. Tri minúty na mňa vyplazoval jazyk čo najdlhší, aký sa mu len podarilo vyplaziť bez toho, aby si ublížil. Vedela som, čo vzápätí príde, a kým som čakala úder, uvažovala som nad tým, ako nechutne a odpudzujúco pritom vyzerá. Bola by som zvedavá, či mi to vyčítal z tváre, lebo ma odrazu bez jediného hláska silno udrel. Zatackala som sa a cúvla o krok či dva, aby som udržala rovnováhu.

„To máš za to, že si predtým tak drzo odpovedala mame,“ vyhlásil, „a za to, že sa tajne schovávaš za závesom a za ten pohľad, ktorým si na mňa pred dvoma minútami gánila, ty hnusoba!“

Na nadávky Johna Reeda som už bola taká zvyknutá, že mi nikdy nezišlo na um na ne odpovedať, starala som sa skôr o to, ako čeliť úderu, ktorý po nich istotne príde.

„Čo si za tým závesom robila?“ spýtal sa.

„Čítala som si.“

„Ukáž mi tú knihu.“

Vrátila som sa k oknu a priniesla ju.

„Ty si nemáš čo brať naše knihy, ty si tu iba príživníčka, mama hovorí, že nemáš peniaze, tvoj otec ti žiadne nenechal, mala by si ísť po žobraní a nie bývať s nami, deťmi džentlmena, a jesť to isté jedlo a obliekať sa za mamine peniaze. Ja ťa naučím snoriť v mojej knižnici, lebo to je moja knižnica, celý dom je môj, aspoň o pár rokov bude. Postav sa k dverám, bokom od zrkadla a okien!“

Urobila som tak, pretože som spočiatku netušila, čo zamýšľa, no keď som zbadala, že tú knihu zdvihol a zaujal pozíciu, akoby ju chcel po mne hodiť, inštinktívne som sa s vyplašeným výkrikom uhla, ale nie dostatočne zavčasu. Kniha ku mne doletela a zrazila ma, spadla som, narazila hlavou do dverí a rozbila si ju. Rana začala krvácať a prenikavo bolela, ale hrôza vo mne dospela k vrcholu a uvoľnila celkom iné pocity.

„Podliak a netvor!“ vyhŕkla som. „Si ako vrah, ako otrokár, si ako rímsky despota!“

Čítala som Goldsmithove Dejiny Rímskej ríše[2] a podľa nich som si predstavila Nera, Caligulu a iných. A tajne som svoj názor na nich aj k niekomu priradila, no nikdy mi nezišlo na um, že raz to takto nahlas vykričím.

„Čože? Čo!“ zvrieskol John. „Čo mi to povedala? Počuli ste, Eliza a Georgiana? Nemám to povedať mame? Ale najprv...“

Ozlomkrk sa rozbehol ku mne a zdrapil ma za vlasy a plece, to sa už však pustil do zúfalého stvorenia. Skutočne som v ňom videla tyrana a vraha. Zopár kvapiek krvi mi stieklo z hlavy na krk, cítila som ostrú bolesť, a tieto pocity nad strachom prevládli. Zúrivo som mu výpad opätovala. Už neviem, čo som urobila s rukami, ale John zvolal: „Sviňa! Ty sviňa!“ a potom hlasno zreval. Pomoc bola nablízku, Eliza a Georgiana bežali po pani Reedovú, ktorá už medzitým vyšla hore, no teraz sa opäť vrátila na scénu a za ňou Bessie a komorná Abbotová. Oddelili nás od seba a potom som iba počula:

„Panebože! Panebože! Vyletela na pána Johna ako fúria!“

„Vari už niekto videl toľkú zúrivosť?“

A pani Reedová dodala:

„Odveďte ju do červenej izby a zamknite ju tam.“ V tej chvíli sa ma chopili štyri ruky a odniesli ma na poschodie.

[1] Samuel Richardson: Pamela, 1740. John Wesley: Príbehy Henryho, grófa z Morelandu, 1781.

[2] Oliver Goldsmith: Dejiny Rímskej ríše, 1769.

2

Celou cestou som sa bránila: čo bola pre mňa novinka, ale zároveň okolnosť, ktorá ešte zhoršila zlú mienku, akú si o mne Bessie a slečna Abbotová chceli pestovať. Faktom je, že som bola iba krpec, celý bez seba, či skôr mimo seba, ako by povedali Francúzi, uvedomovala som si, že ma táto chvíľková vzbura práve vystavila krutému trestu, a podobne ako ostatní vzbúrení otroci som sa vo svojom zúfalstve cítila odhodlaná vytrpieť ho až do konca.

„Držte jej ruky, slečna Abbotová, je ako besná mačka.“

„Nehanbíte sa? Nehanbíte sa?“ volala komorná. „Takéto poburujúce správanie, slečna Eyrová! Napadnúť mladého muža, syna vašej dobrodinky! Vášho mladého pána!“

„Pána? Ako by mohol byť mojím pánom? Som azda slúžka?“

„Nie, ste menej než slúžka, lebo nerobíte nič pre to, aby ste sa o seba postarali. Tak, sadnite si a porozmýšľajte o svojej neposlušnosti.“

To už ma privliekli do miestnosti, ktorú určila pani Reedová, a šmarili ma na stoličku. Inštinktívne som vyskočila, no dva páry rúk ma okamžite zatlačili späť.

„Ak nebudete pokojne sedieť, budeme vás musieť priviazať,“ povedala Bessie. „Slečna Abbotová, požičajte mi podväzky, tie moje by hneď roztrhla.“

Slečna Abbotová sa otočila a bez meškania sa chystala svoju statnú nohu zbaviť takej prepotrebnej výbavy. Hrozba, že ma priviažu, a myšlienka na potupu, aká sa s tým spájala, z môjho rozhorčenia trochu ubrali.

„Nedávajte ich dolu!“ zvolala som. „Zostanem sedieť.“

A aby som sa za to zaručila, sama som sa chytila stoličky.

„Nezabudnite na to,“ povedala Bessie, a len čo sa ubezpečila, že sa skutočne poddávam, uvoľnila zovretie, obe sa so založenými rukami postavili predo mňa, zachmúrene a pochybovačne na mňa civeli, akoby nechceli veriť, že som pri zmysloch.

„Niečo také ešte nikdy neurobila,“ ozvala sa Bessie napokon a pozrela na Abigail.

„Ale vždy to v nej bolo,“ znela odpoveď. „Často som pani vravela, čo si o tom dieťati myslím, a pani so mnou súhlasila. Je to veľmi úskočné stvorenie, v živote som nevidela, aby sa dievča v jej veku vedelo tak veľmi pretvarovať.“

Bessie neodvetila, no po chvíli povedala zase mne: „Mali by ste vedieť, slečna, že ste pani Reedovej zaviazaná. Ona vás živí. Keby vás vyhnala, museli by ste ísť do chudobinca.“

Na jej slová som nemala čo povedať. Nepočula som ich po prvýkrát, narážky tohto druhu sa vyskytovali už v mojich najranejších spomienkach. Výčitka, ktorá mi pripomínala, že som od pani Reedovej závislá, znela mojim ušiam ako temná odrhovačka, síce drvivá a zraňujúca, no zrozumiteľná iba sčasti. Slečna Abbotová k nej ešte pridala:

„A nesmiete sa považovať za rovnú slečnám Reedovým a pánovi Reedovi iba preto, že pani Reedová láskavo súhlasila, že vás s nimi vychovajú. Oni dostanú veľmi veľa peňazí a vy žiadne, musíte byť skromná a usilovať sa im zapáčiť.“

„Vravíme vám to pre vaše dobro,“ dodala Bessie už nie prísne. „Mali by ste sa snažiť byť užitočná a milá, potom tu azda vždy budete doma, ale ak sa budete správať zlostne a hrubo, pani vás určite pošle preč.“

„A okrem toho,“ pokračovala slečna Abbotová, „Boh ju za to potrestá. Môže jej vziať život priamo uprostred záchvatu zúrivosti. A kam sa potom dostane? Poď, Bessie, necháme ju, ani za svet by som nechcela byť v jej koži. Pomodlite sa, slečna Eyrová, keď zostanete sama, lebo ak sa nebudete kajať, čosi zlé príde dolu komínom a odnesie vás.“

Odišli, zavreli za sebou dvere a zamkli ich.

Červená izba bola opustená, spávalo sa v nej veľmi zriedka, veru by som povedala, že nikdy, ak sa nejakou nešťastnou náhodou do Gateshead Hallu neprivalili hostia a neukázalo sa, že jej zariadenie je potrebné trochu využiť. A predsa išlo o jednu z najväčších a najvznešenejších komnát v dome. V strede sa ako svätostánok týčila posteľ s masívnymi mahagónovými stĺpmi a tmavočervenými damaskovými závesmi. Dve obrovské okná s neustále zavretými okenicami zakrývali podobné drapérie, koberec bol tiež červený, stolík pri päte postele prikrýval karmínovočervený obrus, steny boli natreté na béžovo s prímesou ružovej, skriňa, toaletný stolík a kreslá vyrobené zo starého mahagónu a napustené tmavým lakom. Uprostred záľahy týchto tieňov sa na posteli do výšky dvíhala žiarivobiela kopa matracov a vankúšov, zakrytá snehobielou bavlnenou prikrývkou. Pri čele postele stála rovnako vzácna široká, vankúšmi obložená pohovka, tiež biela, s podnožkou v popredí, a videlo sa mi, že sa tvári ako veľký biely trón.

V izbe bolo chladno, lebo sa tam kúrilo iba zriedka, ticho, pretože ležala ďaleko od detskej izby a kuchyne, a dôstojne, keďže sa dobre vedelo, že sem zriedka niekto vstúpi. Jedine chyžná sem v sobotu chodievala, aby zo zrkadla a nábytku zotrela týždenný, tíško napadaný prach, a pani Reedová sem vošla oveľa zriedkavejšie, a to iba preto, aby skontrolovala obsah tajných zásuviek v skrini: rozličné pergameny, kazetu so šperkami a miniatúrnu podobizeň zosnulého manžela, a práve v tom poslednom spočívala záhada červenej izby, zaklínad lo, ktoré ju napriek honosnosti držalo úplne opustenú.

Pán Reed bol mŕtvy už deväť rokov, naposledy vydýchol v tejto izbe, tu bol vystretý, odtiaľto pohrebníci vyniesli jeho rakvu a od toho dňa vzbudzovala dojem bezútešnej posvätnosti, ktorá ju chránila pred častým dobiedzaním votrelcov.

Stolička, na ktorej ma Bessie a ostrá slečna Abbotová nechali ako pribitú sedieť, bola v skutočnosti nízky stolček, postavený vedľa mramorového kozuba. Posteľ sa týčila predo mnou, po pravej ruke mi stála vysoká, tmavá skriňa, na ktorej lesklom povrchu sa odrážali lomené, meniace sa tiene, naľavo ležali zastreté okná a obrovské zrkadlo medzi nimi mi ešte raz zopakovalo obraz pustej impozantnej postele i celej miestnosti. Nebola som si celkom istá, že ma tam zamkli, a len čo som sa odvážila pohnúť, vstala som a išla sa presvedčiť. Beda! Zamkli ma, sotva by sa inde našlo bezpečnejšie väzenie. Vrátila som sa späť, no musela som prejsť popred to zrkadlo, mimovoľne som sa doň pozrela a užasla som, akú hĺbku zaberá. V jeho zornom poli vyzeralo všetko chladnejšie a tmavšie než v skutočnosti a na mňa z neho zízala čudná postavička: jej bledá tvár a ruky narúšali prítmie a jej oči, plné strachu, blúdiace po izbe, kde sa nič iné nehýbalo, sa tak leskli, až jej dodávali podobu skutočného ducha. Pripomínala mi niektorú z tých drobných mátoh z Bessiných večerných príbehov, ktoré spolovice ako víly a spolovice ako škriatkovia vystupovali z osamotených, papraďou zarastených roklín, a zjavovali sa pred očami oneskorených pocestných. Vrátila som sa na svoje miesto.

V tej chvíli ma obstúpili staré povery, no ešte nenastal ten správny čas, aby ma celkom premohli, krv vo mne ešte vrela a ovládala ma zatrpknutosť vzbúreného otroka. Najprv som si musela rýchlo prebrať predchádzajúce myšlienky, až potom som sa mohla poddať súčasnej tiesni.

V rozrušenej mysli mi ako vrstva bahna na dne rozčerenej studne vírilo všetko to násilie a tyrania Johna Reeda, všetka tá pyšná ľahostajnosť jeho sestier, nenávisť ich matky i nadŕžanie celého služobníctva. Prečo ma stále trápili a zastrašovali, nadávali mi? Prečo mnou stále opovrhovali? Prečo im nikdy neulahodím? Prečo sa mi nikdy nepodarilo získať niečiu priazeň? Tvrdohlavú a sebeckú Elizu rešpektovali. Zhýčkanú, mimoriadne uštipačnú, malichernú a bezočivú Georgianu všetci rozmaznávali. Zdalo sa, že každý, kto sa na ňu pozrel, podľahol jej kráse, ružovým lícam a zlatým kučerám, a tie vykúpili všetky jej chyby. Johnovi sa nikto nepriečil, nikto ho netrestal, hoci vykrúcal krky holubom, zabíjal mladé pávy, huckal psov na ovce, obtrhal ešte nezrelé hrozno v skleníku a poodlamoval púčiky na najvzácnejších rastlinách v parenisku, a okrem toho matku nazýval „starým dievčaťom“, občas, posmieval sa jej, že má tmavú pleť, presne ako on, ostentatívne ignoroval jej vôľu, nezriedka jej roztrhal či zničil hodvábne šaty, a aj tak bol pre ňu „miláčikom“. Ja som sa nikdy nedopustila ničoho zlého, zo všetkých síl som sa usilovala splniť, čo mi prikázali, a neustále ma označovali za zlú a otravnú, naničhodnú a podlú, od rána do obeda a od obeda do večera.

Hlava mi ešte vždy brnela a krvácala od pádu a úderu, ktorý som utŕžila, Johna nik nevyhrešil za to, že ma tak divoko napadol, a iba preto, že som sa postavila proti jeho ďalšiemu bezdôvodnému násiliu, uvalili na mňa všeobecnú potupu.

,To je neprávosť! Nespravodlivosť!‘ vravel mi rozum, mučivo vydráždený do predčasnej, aj keď iba prechodnej zrelosti, a rozhodnosť, stvorená rovnakou silou, ma navádzala na zvláštny spôsob, ako uniknúť z tohto neznesiteľného útlaku: útek, a ak sa ten nepodarí, prestať jesť a piť a dobrovoľne umrieť.

Takéto zúfalstvo mnou zmietalo v to pochmúrne popoludnie! Mozog v jednom víre a srdce vzbúrené! A predsa s koľkou temnotou a hlbokou nevedomosťou môj rozum bojoval! Nedokázala som si odpovedať na neutíchajúce otázky, prečo takto trpím, hoci dnes, s odstupom, neprezradím koľkých rokov, to vidím jasne.

Nepatrila som do Gateshead Hallu, na nikoho z jeho obyvateľov som sa nepodobala, ničím som s pani Reedovou, ani jej deťmi, ani nikým z jej najatých vazalov neladila. Ak ma oni nemali radi, v skutočnosti som nemala rada ani ja ich. Nič ich nenútilo zaobchádzať láskavo s niekým, kto sa nedokázal pripútať ani k jedinému z nich, s heterogénnym stvorením, úplným protipólom ich pováh, schopností, sklonov. Zbytočnou bytosťou, neschopnou vyhovieť ich záujmom či prispieť k ich záľubám, otravným deckom, prechovávajúcim zárodky rozhorčenia nad ich správaním a pohŕdania ich úsudkom. Viem, že keby som bola veselé, usmievavé, bezstarostné, požadovačné, pekné a neposedné dieťa, hoci aj rovnako odkázané a opustené, pani Reedová by moju prítomnosť strpela oveľa pokojnejšie, jej deti by ku mne nadobudli srdečnejší a priateľskejší vzťah a slúžky by boli menej náchylné robiť zo mňa obetného baránka detskej izby.

Do červenej izby začalo presvitať denné svetlo, bolo po štvrtej a oblačné popoludnie prechádzalo do tmavého súmraku. Počula som, ako dážď neprestajne klope na okno na schodisku a v lesíku za domom zavýja vietor. Premrzla som takmer na kosť a odvaha ma opustila. Zvyčajná pokora, sebaspytovanie a pocit osamelosti vo mne zadusili tlejúce uhlíky vyhasínajúceho hnevu. Všetci tvrdili, že som bola zlá, a možno to tak aj je: veď čo vo mne skrslo iné, než nápad, že sa umorím hladom? To je nepochybne hriech. A vari som pripravená umrieť? Je pre mňa klenba hrobky na gatesheadskom cintoríne lákavým miestom odpočinku? Povedali mi, že v takej hrobke leží pán Reed, a to ma priviedlo k myšlienkam o ňom a začalo vo mne narastať zdesenie. Nepamätala som si ho, ale vedela som, že bol mojím skutočným ujcom, bratom mojej mamy, že si ma k sebe zobral ako úplnú sirotu a v posledných okamihoch pred smrťou si od pani Reedovej vyžiadal sľub, že ma vychová ako jedno z vlastných detí. Pani Reedová si asi myslela, že ho dodržiava, a vlastne ho aj, pokiaľ jej to povaha dovoľovala, dodržala. Ale ako si mohla obľúbiť votrelca, ktorý navyše nepochádzal z tej istej spoločenskej vrstvy a nemal s ňou nič spoločné, a po smrti manžela ju k nemu nič neviazalo? Muselo byť veľmi nepríjemné, keď zistila, že je cudziemu dieťaťu, ktoré ani nedokázala mať rada, ťažkou prísahou nútená zastúpiť rodičov a prizerať sa, ako sa tento nesympatický prišelec neustále vtiera do jej najužšieho rodinného kruhu.

Zrodil sa vo mne neobyčajný pocit. Nepochybovala som, nikdy som nepochybovala o tom, že keby bol pán Reed žil, správal by sa ku mne láskavo. A ako som tam sedela a hľadela na bielu posteľ a tiene na stenách a tu a tam zablúdila uchváteným pohľadom k zlovestne sa lesknúcemu zrkadlu, začala som si v pamäti vybavovať, čo som počula o mŕtvych, ktorí sa v záhrobí trápia preto, že niekto porušil ich poslednú vôľu, a vracajú sa na svet, aby potrestali krivoprísažníkov a pomstili utláčaných, a pomyslela som si, že duch pána Reeda, vyrušený neprávosťami, ktoré sa páchajú na dieťati jeho sestry, vystúpi zo svojho príbytku, či už z hrobky alebo nejakého neznámeho sveta zosnulých, a príde ku mne do izby. Utrela som si oči a prestala vzlykať zo strachu, aby som prenikavým žiaľom neprebudila nadprirodzený hlas, ktorý by ma chcel utešiť, a z temnoty nevyvolala tvár so svätožiarou, ktorá by sa nado mňa s nevýslovnou účasťou sklonila. Táto predstava ma síce teoreticky upokojovala, ale cítila som, že keby sa uskutočnila, priniesla by mi iba hrôzu, celou silou vôle som sa teda pokúsila ju potlačiť a tváriť sa vyrovnane. Odhrnula som si z očí vlasy, zdvihla hlavu a snažila sa odvážne poobzerať po tmavej izbe, a v tom okamihu sa na stene objavil svetelný lúč. Spýtala som sa sama seba, či to nie je svit mesiaca, predierajúci sa cez štrbinu v okenici. Nie, mesiac sa nehýbal a tento lúč áno, a kým som naň hľadela, prešiel po strope a mihotal sa nad mojou hlavou. Dnes som ochotná pripustiť, že ten prúd svetla s najväčšou pravdepodobnosťou patril nejakému lampášu, ktorý ktosi niesol vonku po trávniku, no vtedy som sa vďaka vlastnej mysli, pripravenej na to najväčšie zdesenie, a nervom, rozrušeným do krajnosti, domnievala, že poskakujúce svetielko ohlasuje príchod preludu z iného sveta. Srdce mi prudko bilo, v hlave mi vrelo, k ušiam mi doletel akýsi zvuk, ktorý pripomínal trepot krídel, čosi sa ku mne priblížilo, premohlo ma, hrdúsilo, prelomilo moju odolnosť. Nevedomky som divoko vykríkla, bežala k dverám a zúfalo zatriasla kľučkou. Z vonkajšej chodby som začula kroky, zaštrkotal kľúč a dnu vošli Bessie a Abbotová.

„Ste chorá, slečna Eyrová?“ spýtala sa Bessie.

„Strašný výkrik! Úplne mnou otriasol!“ zvolala Abbotová.

„Vezmite ma odtiaľto! Pusťte ma do detskej izby!“ kričala som ja.

„Prečo? Ste zranená? Niečo ste videli?“ pýtala sa znovu Bessie.

„Ó, videla som svetlo a zdalo sa mi, že príde nejaký duch.“ Mocne som sa chytila Bessinej ruky a ona si ju neodtiahla.

„Naschvál vykríkla, aby nás privolala,“ vyhlásila znechutene Abbotová. „A taký výkrik! Keby ju skutočne niečo bolelo, človek by jej to prepáčil, ale ona nás iba chcela dostať sem, poznám jej bezočivé triky.“

„Čo má toto znamenať?“ ozval sa rezolútny hlas a z chodby sa blížila pani Reedová. Stuhy na čepci jej viali a šaty hrozivo šuchotali. „Abbotová a Bessie, myslím, že som prikázala, že Jane Eyrová zostane v červenej izbe osamote, kým za ňou sama neprídem.“

„Keď slečna Jane tak strašne skríkla!“ obhajovala sa Bessie.

„Pusťte ju,“ znela jediná odpoveď. „Pusť Bessinu ruku, dieťa, spoľahni sa, že takýmto spôsobom sa odtiaľto nedostaneš. Neznášam takéto úskoky, a najmä u detí, je mojou povinnosťou ukázať ti, že triky ti nepomôžu, zostaneš tu ešte hodinu a uvoľním ťa odtiaľto iba pod podmienkou, že sa úplne upokojíš a poslúchneš.“

„Ach, teta, zľutujte sa! Odpusťte mi! Nevydržím to. Radšej ma potrestajte inak! Zomriem, ak...“

„Ticho! Takáto zlosť je odporná!“ a tak to bezpochyby aj cítila. V jej očiach som bola iba prefíkaná herečka, z celého srdca ma považovala za zmes jedovatých vášní, podlého ducha a nebezpečnej pokryteckosti.

Bessie a Abbotová vyšli z izby a pani Reedová stratila trpezlivosť s mojou prenikavou úzkosťou a zúfalými vzlykmi, bez ďalších rečí ma surovo odsotila a zamkla. Počula som, ako jej šuchotanie tíchne, a po chvíli bola preč. Myslím, že ma pochytil akýsi kŕč, a celá scéna sa skončila tým, že som omdlela.