Boris Filan

Zabíjačka a iné rozkoše

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Boris Filan 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0680-4

Sliepka sa iba zúčastňuje,
ale sviňa ide s kožou na trh.

Ab ovo[1]

Život je plný prekvapení. A najväčšia šou nastane, keď sa podarí prekvapiť obecenstvo niečím známym. Keď niekto obyčajný, všedný zrazu zažiari ako hviezda. To vo filmoch, v knihách a v televíznych seriáloch milujeme. Aj v rozprávkach je to najúspešnejší trik. Nenápadná chuderka v myšacom kožúšku odhodí inkognito a my sa dozvieme, že ona je tá vyvolená – deti vtedy výskajú od šťastia a dospelí uvažujú, prečo im sa to v živote nepodarilo. Viete, prečo nie? Lebo v živote to nikto neocení. V živote iným neželáme, aby sa niekto stal zo dňa na deň spoločenskou alebo politickou celebritou. Lenže v poslednom čase nám nič iné nezostáva, ako to zobrať na vedomie. Dáka nula sa stane ministrom, ktosi príde do novín a oznámi, že od včera je miliardár a úspešný podnikateľ. Len tak, z ničoho nič. Bez toho, že by sa zmenili, obrovsky stúpnu na cene, hoci ich hodnota zostala taká istá. To sa nedávno odohralo s jedným naším verným, prehliadaným priateľom. A nie iba s jedným, s miliónmi. Slepačie vajíčka šokujúco zdraželi. Až nám to vyrazilo dych. Čo? Vajcia po dvadsaťpäť centov? U susedov za osem českých korún? Vybuchla vajcová bomba. Kto mal doma v zásobe od babky pár vajec, zo dňa na deň zbohatol. Sliepky sa začali kradnúť ako drahé mobily. Predavači a producenti vajec sa stali kráľmi zemegoogle. Tak ako sa kedysi zo dňa na deň stali zo všetkých majiteľov úbohých bytov papieroví milionári, dnes sa nám to stalo s vajcami. V českej televízii, v programe Kluci v akci si sympatickí mladí kuchári navzájom hovoria: „Podej mi to naše zlato!“ Alebo: „Vrazíme do toho tři zlata!“ Myslia vajíčka. Ani ja som nemohol uveriť novej cene našich, už aj tak dosť drahých, slepačích vajec. Tak som skočil do Rakúska, do Kittsee, kde kupujeme takmer všetko lacnejšie ako doma. A zistil som, že v Rakúsku sú vajíčka ešte drahšie ako tie naše po nepochopiteľnom zdražení. Že ich najlacnejšie stoja toľko ako naše najdrahšie. Občania Slovenska, postihla nás vajcová pohroma! Zaslúžili sme si ju! Je to trest za nevšímavosť a pýchu. Nevážili sme si naše staré dobré vajcia. Nevážili sme si svoje milé a skromné sliepky. V skutočnosti vajíčka nezdraželi, iba sa ocitli tam, kde dávno patrili. Medzi vzácnosti. Zástupným dôvodom zvýšenia ceny vajec je norma EÚ na priestor pre sliepky. A čo benzín a nafta? Tým aké klietky zväčšili? A chlieb a čokoľvek na čo sa pozrieme? Ako je možné, že všetko sa tak cenovo pozlátilo, zhodnotilo, stalo sa vzácnym? Poviem vám to. Niekto nás neuveriteľne okráda. A sliepky to nie sú. Vajíčko za nič nemôže. To tí vajčáci, čo tvrdia, že chceli a chcú naše dobro.

Predstavte si, že by ste museli určiť jeden jediný div sveta. Čo by ste povedali?

Ja by som to nepovažoval za ťažkú úlohu. Máte ten zázrak na dosah, máte ho doma, v chladničke alebo v komore. Keby som ja mal povedať, čo považujem za najväčší div sveta, bez zaváhania by som povedal – vajíčko. Presne to, ktoré kradneme sliepkam. Zázrak sú aj vajíčka motýľov, kolibríkov, slimákov, prepelíc, husacie vajíčka, pštrosie vajcia a skamenené vajčiská dinosaurov. Ale to sú vzácnosti (tak ako slovo vajčisko, ale aj to sa používa, iba je k tomu málokedy príležitosť).[2]

Slepačie vajíčko je úžasné, lebo je také dostupné. Aj keď je drahota, na vajíčko má ešte každý. Vajíčka sú chutné, výživné, sú dosiahnuteľné a... krásne. Vajíčko je dizajnérsky zázrak. Jeho tvar je účelný, dokonalý a moderný. Keby boli vajíčka vzácne a zriedkavé, radi by sme platili za kus 100 dolárov, zakladali by sme spolky majiteľov vajíčok. Lenže vajíčka sú všade. Ľudia na dedine si ich sami produkujú, nie je problém si ich kúpiť na trhu, v mliekarni, v potravinách. Keď nie je doma nič, iba vajíčka a zvyšky, dá sa z nich vykúzliť najväčšia lahôdka, praženica so slaninkou, so šunkou, s hráškom alebo iba na cibuľke. Vajíčko sa ľahko spriatelí s každým. Ak nemáte ani to málo, dá sa vajíčko uvariť namäkko a posolené chutí lepšie ako kaviár. Je dobré s rezancami, so zemiakmi, po indonézsky s ryžou. Vajcia so šunkou, omeleta a volské oko – to sú šperky rána. Vajíčko môžete použiť ako stratené v polievke, vyrobiť si z neho cesto, vajcovú penu z bielka a cukru alebo domácu majonézu. Môžete ho krájať na kolieska ako ozdobu na chlebíčky a jednohubky. S liehom sa dá vyčariť božský ajerkoňak, ktorý nádherne lepí ústa. A v čase núdze sa dá z vajíčok vyrobiť aj žltučké tekuté mydlo. Môžete vajíčko vyfúknuť, žĺtok a bielok zjesť a zo škrupiny spraviť umelecké dielo. A keď príde Veľká noc, tak stačí kúpiť pár samolepiek, farbu, uvariť vajíčka natvrdo a máte nádherný darček, ktorý sa dá aj zjesť. Alebo môžete vajíčko šupnúť pod zadok svojej obľúbenej sliepke a ona vám z neho vysedí kuriatko. A keď sa včas nerozhodnete pre žiadne využitie a vajíčku uplynie záručná doba, tak sa z neho stane záprdok a vy ho môžete ako páchnuci minigranát hodiť na svojho politika. Až pôjdete najbližšie do chladničky, aby ste si ukradomky spravili chlieb so syrom a cibuľkou, otvorte tú plastovú priehradku vpravo hore. Vajíčka si tam sedia vo svojich jamkách ako výsadkári a trpezlivo čakajú, kedy nám budú môcť poslúžiť. Vyberte jedno a podržte ho v ruke. Vychutnajte si jeho tvar, hladkosť, čistotu. Uvedomte si, že práve držíte zárodok celého vesmíru. To žlté srdce uprostred vajíčka je kúsok slnečného ohňa.

Najprv o dvoch omyloch týkajúcich sa s vajíčok. Prvý súvisí s tým, že väčšinu života som bol presvedčený, že vtáci žijú v hniezdach. Je to lákavá a milá predstava, že majú na strome akýsi bytík, predizbu, obývačku aj hniezdnu spálňu. V skutočnosti vtáci stavajú a používajú hniezda na znášku vajíčok a výchovu mláďat. Predstava o hniezde ako vtáčom domčeku je ilúzia. Mnohé vtáky kladú vajíčka na holú zem, do opustených hniezd po iných vtákoch, alebo pôvodných majiteľov hniezda vyženú. Hniezdo má svoje výhody kvôli udržovaniu tepla a svojím tvarom chráni vajíčka, aby sa nerozkotúľali. Druhý omyl, v ktorom som žil, je krehkosť škrupiny vajíčka. Väčšinou sa nám dostanú do ruky vajíčka domácich sliepok a tie boli rokmi špeciálne vyšľachtené. Znášajú trikrát väčšie vajíčka ako sliepka kura džungľového (Gallus gallus). Vajce sa zväčšovalo, lenže materiálu na škrupinku nepribúdalo, spotreba vápnika objemom neúmerne stúpala, a tak bola škrupina čoraz tenšia a krehkejšia. Ale iné vajíčka majú škrupinu hrubšiu a prekvapujúco odolnú. Možno to šokové zdraženie vajíčok bolo dobré na to, aby som si ten zázrak lepšie pozrel. Možno, keď vám poviem, čo som zistil, už nebudete jesť vajíčka s takou chuťou, ale začnete sa na ne pozerať s veľkou úctou. Vajíčko je zázračný kozmický modul.

Kto vymyslel, navrhol a stvoril vajíčko a jeho obal, si zaslúži Nobelovu cenu za funkčnosť a dizajn. Pri pohľade na anatomický prierez vajíčka od úžasu nedýcham. Je to dokonalý modul na vznik, vývoj a zrod nového života. Ako je to majstrovsky skonštruované, obložené a funkčné! Bielok, žĺtok, škrupinu poznáme. Ale je tam chorión, ktorý nahrádza embryu pľúca, amnión, tekutinou naplnený vak, ktorý chráni zárodok pred otrasmi. Alantois zhromažďuje odpad z ľadvín. Na špici je vzdušná komôrka, ktorá pôsobí ako kondenzátor, ktorý šetrí vodu. A uprostred toho vyvíjajúci sa zárodok, ktorý sa vo finále premení na žltučké kuriatko a kúzelníckym trikom vyskočí z vajíčka na ten náš boží svet. Dvadsaťpäť centov? Za niečo také nádherné a dokonalé? Sto eur by bolo málo. Na konto majiteľa patentu.

Okolo vajíčok je veselo. Keď sme po alkoholickom záťahu prišli do zamestnania, vždy sa našiel kamarát, ktorý povedal: „Bože, ty vyzeráš, ako keby ti kuna vajcia vypila.“ Nič tak nepobaví, ako keď sa niekomu inému dostane na panvicu pokazené páchnuce vajíčko. Martin Rázus ho nazýva záprtok, ale Kukučín to napáli bez servítky ako záprdok.

Po anglicky sa to povie wind-egg, ale keď to dáte do počítačového prekladača, vypľuvne vám poetické vajcia vetra. Je krásna predstava, že vietor sa tiež niekde vyliahne z vajíčka len ako vánok, má malé slabé krídelká a iba sa učí lietať, kým z neho nevyrastie mohutný vetrisko. Angličania hovoria vajciam na spôsob volského oka sunny side up, čo je vajíčko slnečnou stranou hore a to sa mi k tým vetrom nádherne hodí. A vlastne ani slovenský záprdok nie je, s prepáčením, od vetrov ďaleko. Česi ho volajú pukavec a aj tam je zdrojom veselia. Kým sa vám také skazené vajce nedostane do ruky, lebo to je katastrofa. Zamyslený ich rozbíjam, teším sa na voňavú praženicu, vylievam obsah vajíčka do misky a zrazu – zlý démon sprevádzaný strašným pachom síry. Stalo sa mi to iba trikrát v živote a každý raz si pamätám navždy. Moja stará mama mala názor, ktorý mi vyhovuje. Nebola na vajíčko nahnevaná, len povedala: „Chúďa, je celé zezápučené.“

Môj starý otec mi poradil, aby som v živote jedol iba vajíčka od známej sliepky. On to bez výnimky dodržoval a dožil sa takmer 90 rokov. Lenže kedysi neboli čerstvé domáce vajcia problém. Nosila nám ich domov z dediny žena v košíku, zabalené do novín. A stará mama z Mlynskej doliny mala svoje sliepky, takže sme len išli dole do kurníka, stará mama zalovila a vytiahla čerstvučké vajíčka, z ktorých som mal praženicu na raňajky. Na bravčovej masti, usmažené na veľkej čiernej otlčenej panvici s dlhou rúčkou. Domáci chlieb, rajčina zo záhrady, nakrájaná a posolená. Nič lepšie na svete som nejedol, ani krajšie nie, lebo naše sliepky mali od trávy žĺtky až oranžové. Ochutnal som iránsky kaviár, parmskú šunku, foie gras – paštétu z husacích pečení, ináč tiež dobrá, ale praženica z vajíčok od známej sliepky je najväčšia lahôdka. Aj ja som sa usiloval dodržovať zásadu starého otca, ale mal som jednu slabôstku. Miloval som ruské vajcia v bratislavskom Mliečnom bare. Boli to vajíčka uvarené natvrdo, v papierovej miske, zaliate ostro rozvoniavajúcou majonézou, ozdobené prúžkom kapie. Podľa mňa sú čerstvejšie a chutnejšie aj tie čínske storočné vajcia, ale tisícky a milióny Čechoslovákov podľahli mágii ruských vajíčok. Predávali sa v bufetoch, v mliečnych baroch, v závodných jedálňach. Neboli vždy, ale vtedy zrazu z hojdacích kuchynských dverí vyšla staršia žena v kostýme vajcovej kňažky. Mala na sebe trošku ufúľaný, kedysi biely pokrčený plášť a na hlave neforemnú čiapku. Tá žena niesla veľký podnos a na ňom naskladaný zástup ruských vajíčok, z ktorých by dietológ zamdlel a hygienik dostal infarkt. Natvrdo uvarené vajcia, ktovie odkiaľ, sa topili v závejoch hustej mastnej majonézy. A ľudia pred pultom podľahli mágii unikátnej lahôdky. Nikde inde na svete som ruské vajíčka nevidel, v Rusku už vôbec nie. Každý sme si kúpili jedno alebo dve, k tomu čerstvý rožok, kofolu a pokrivenou alumíniovou vidličkou sme do seba nahádzali tú príšernosť. Zázračné bolo prekrojenie ruského vajíčka bokom vidličky. Na pár sekúnd sa odhalil tenký bielok a ktovie prečo zelený žĺtok. Ale vzápätí ich zaliala vlna majonézy a boli sme stratení. Dnes, keď si na ruské vajce spomeniem, cítim v ústach čudnú chuť tehlovej vajcovosti a mazľavej kyslosti majonézy. Nedokázali sme sa ruských vajíčok nasýtiť, boli sme schopní jesť ich denne, niektorí spolužiaci na ruských vajciach roky žili. Nešlo totiž o výzor a chuť. Spoločnosť ľudí sa vtedy dohodla, že je to lahôdka a poznávacie znamenie vtedajšieho Československa. Z tej misky sme alumíniovou lyžičkou jedli kúsky domova. Dnes, keď sa ruské vajcia vrátili do Moskvy, je pre mňa tým jedlým domovom praženica z vajíčok od známej sliepky.

Hlúpy skúpy gazda choval na dvore sliepku, ktorá jedného dňa začala znášať zlaté vajíčka. (Je zaujímavé, že kombinácia hlúpy skúpy priťahuje bohatstvo.) Sliepka každý deň zniesla jedno vajce z číreho zlata. Keď sliepka zakotkodákala, lakomý gazda išiel do kurníka, vybral zlaté vajce, rukávom ho preleštil, aby sa pekne ligotalo a uložil ho do košíka. Veľmi nad tým zázrakom neuvažoval, len ho trápilo, že sa nemá komu pochváliť. Nakoniec nevydržal a pozval k sebe múdreho suseda. Ukázal mu svoj poklad aj sliepku. Múdry sused krútil hlavou. Bol presvedčený, že vnútri v sliepke je ukryté veľké tajomstvo, ktoré treba odhaliť. Nahovoril hlúpeho gazdu, aby sliepku chytili, zabili a vypitvali. Nech si však jej vnútro akokoľvek pozorne obzerali, nič zvláštne v nej nenašli. Hlúpy skúpy gazda postupne zlaté vajcia predal, peniaze utratil a stal sa z neho chudobný múdry gazda.

Pochopil, že človek nemusí vedieť všetko.

[1] Ab ovo („od vajca“) je latinský výraz, ktorý znamená „od úplného začiatku“.

[2] Raz som si kúpil na pštrosej farme čerstvé pštrosie vajčisko. Musel som rýchlo napísať pre Elán nový pesničkový text a mal som pocit, že praženica z pštrosieho vajíčka mi dodá sily. Ibaže ten text zo mňa celkom ľahko vypadol a ja som to pštrosie vajčisko daroval sochárovi Tiborovi Bártfayovi k 80. narodeninám. Potešil sa aj zosmutnel. Povedal, že žiadny sochár v dejinách nikdy nič dokonalejšie nevytvoril.

Robotníkov klobúk[3]

Minule som v Piešťanoch v skvelej pražiarni kávy u manželov Panákovcov stretol kominára a srdce mi stislo od túžby a závisti. Mal na hlave senzačnú originálnu kominársku čiapku. Pochválil som mu ju a on smutne povedal, že by mi ju aj daroval, ale má iba jednu. Rýchlo som ho ubezpečil, že ju za žiadnu cenu nechcem. Ale na okamžik mi v hlave zažiarila neodolateľná túžba mať na hlave natiahnutú takú vláčnu kominársku korunu. Čierna zoštíhľuje, zniesol by som aj celý kominársky komplet. Keby ma ľudia stretli, chytali by sa za gombíky a verili by, že im nosím šťastie. Ale najviac ma oslovila kominárska čiapka a jej skvelá schopnosť – veľký malý zázrak, aký pokrývky hlavy ovládajú. Pozriete sa a podľa čiapky alebo klobúka vidíte – aha, toto je kuchár a tamto generál, nemusia povedať ani mäkké f. Asi na prvom mieste pomyselného rebríčka popularity pokrývok hlavy je Napoleon a jeho trojrohý klobúk. Navždy patria k sebe, z Napoleonovho klobúka sa stalo logo. Keď ho uvidíte, tak je na blízku cisár alebo koňak. Maurice Chevalier preslávil slamený klobúk, Lenin a Sherlock Holmes robili reklamu šiltovkám, Che Guevara zostal naveky v revolučnom barete. Čiapka a klobúk človeku menia tvár. Keď dali môjmu synovi k promóciám čierny plášť a na hlavu akademický štvorec, takmer som ho nespoznal. A to nehovorím o takých čudách na hlave, ako sú kráľovské koruny, pápežské mitry, vojenské helmy a rabínske jarmulky, nazývané aj šabesdekel. Pozriete človeku na hlavu a hneď viete nielen hodnosť, krajinu, ale aj náboženstvo. Milujem dobré čiapky. Nehrejú mi iba hlavu, ale aj srdce. Dúfam, že sa môj vzácny priateľ a skvelý fotograf Karol Kállay nenahnevá, keď vyrozprávam príhodu z knihy jeho spomienok. Ako dieťa sa zúčastnil na pohrebe Andreja Hlinku. Na obrade boli prítomní všetci, čo na Slovensku niečo znamenali, ale aj členovia diplomatického zboru. Bol nepríjemne chladný daždivý deň. Keď spúšťali rakvu s Andrejom Hlinkom do hrobu, všetci sňali pokrývky hlavy, iba španielsky veľvyslanec si nechal klobúk. Ktosi z nášho ministerstva zahraničia sa k nemu bočným krokom ako krab priblížil a zašepkal diplomatovi ostro do ucha: „Klobukos dolos!“ Španielsky veľvyslanec pochopil a klobúk slušne sňal. Pekné slovo, sňať, málo používané, lebo sa k hocičomu nehodí. Možno najpríjemnejšie je v spojení s plecami, ale teraz sme o poschodie vyššie.

Je neuveriteľné, s čím všetkým na hlave ľudia bojovali, zomierali, vládli, lovili, oslavovali a reprezentovali. Čím si chránili hlavy pred chladom alebo horúčavou. Čiapka stopára zvere s líščím chvostom, policajtské klobúky s kohútími perami, neuveriteľná parochňa anglických sudcov a milé, prekvapujúco jednoduché červené kardinálske zucchetto. Sú pokrývky hlavy, ktoré vzbudzujú úctu a rešpekt, ale sú aj také, ktoré vyvolávajú podvedomý strach. Stačí kus čiernej pančuchy natiahnutej na vyholenú hlavu čiernych panterov, jednoduchá moslimská pletená čiapočka kufi alebo zlovestná šiltovka k vojenským maskáčom (ktorá má neuveriteľne nenápaditý názov poľná čiapka číslo 43) a viete, že je zle. Ako keby sa národy pretekali v tom, kto si nasadí na hlavu niečo nápadnejšie, bláznivejšie, absurdnejšie, nepohodlnejšie, či šokujúcejšie. Pol metra vysoké cylindre, obrovské dámske klobúky na konských pretekoch v Ascote ozdobené ovocím, kvetmi a prakticky čímkoľvek alebo turbany tureckých sultánov, ktoré mali základ ako koleso od fiatky. Čiapka so šiltom vie byť šarmantná, revolučná, športová, rekreačná aj armádna. Nikdy neboli krajšie vojenské čiapky, ako kedysi vo francúzskej armáde. Spomeňte si, ako pristala Štefánikovi. V čiapke francúzskeho generála vyzeral ako riadny chlap. A dvojmetrový Charles de Gaulle? To bola pýcha prírody. U generála de Gaulla bola tá krása viacrozmerná, lebo šiltu konkuroval nádherný nosisko. Ako vravievali de Gaulle a Cyrano z Bergeracu – veľký nos, veľkého ducha značí. Cyranovi, zdá sa, stačil ako ozdoba nos, lebo sa stal známym svojím zvolaním: „Svoj klobúk odhadzujem v diaľ.“

Málo vecí tak pristane chlapovi ako dobrý klobúk. Ale musí to byť naozaj dobrý klobúk. A správny chlap. Občas vidím v časopisoch dve fotografie – Garyho Coopera vo filme Na pravé poludnie a fotografiu chicagskeho gangstera Al Caponeho. Pozrite sa na tie dve fotky a ušetríme si dlhé vysvetľovanie o správnych a nesprávnych chlapoch, o správnych a nesprávnych klobúkoch. Aj Harrison Ford vo filme Indiana Jones má dobrý klobúk a správny ksicht.

V púštnom meste Alice Springs nosia klobúky všetci chlapi. Na hlavnej ulici ich ponúka každý druhý obchod. Nádherné klobúky z bravčovej a klokanej kože. Sú skvelo tvarované a šmrncovné. Štvrtý deň pobytu, päť minút pred záverečnou, som si v krátkom oslnivom záchvate dávno potláčanej túžby jeden klobúk kúpil. Z klokanej kože, kávovohnedý, s veľkou nádherne tvarovanou strieškou. Predavač v Alice Springs mi vysvetlil výhodu klobúka z klokanej kože: v teple príjemne chladí. Má to vraj vyskúšané. Každý kupujúci si predstavil sviežeho klokana poskakujúceho po rozpálenom austrálskom buši a – uveril. Na tú predstavu obchodník nalákal aj mňa. Iba mi zabudol ku klobúku predať klokanov chladiaci systém. Čo sa pod tým klobúkom odohrávalo, to by každého klokana zabilo za tri minúty. Ak by ste si niekedy chceli uvariť mozog na mäkko, kúpte si klokaní klobúk. Prvá vec bola, že na slnku sa pod klobúkom prudko zvýšila teplota a on sa mi koženou obrubou vášnivo prisal okolo hlavy. Čakal som, kedy to klokan začne vyrovnávať. Až kým sa mi nezačala potiť celá hlava. Z vlasov mi stekali pramienky potu, ktoré podmyli prisatú obrubu klobúka. Cez čelo, okolo uší a cez krk pokračovali ďalej. Prezradili mi tajomstvo, prečo majú naozajstní kovboji a traperi vždy spotený chrbát a červenú tvár. Už sa varia. Klobúk je papierový tiger. Na hlave vyzerá tak hrdo a mocne, ale len čo sa ocitne mimo hlavy, je zraniteľnejší ako čínska kompótová miska. Chvíľu som mal svoj klokaní klobúk nad hlavou, v sieťke s batožinou. Pri prvom zabrzdení ho dve tašky stlačili medzi seba. Až mi zastalo srdce. Päť dní som sa materinsky staral o svoj klobúk, v autobuse, pod stanom aj pri ohni. Chránil som ho, hladkal, nosil hrdo na hlave. A aj tak mu na konci cesty pokleslo dienko. Na prvý pohľad to nebolo vidno, ale bolo to, ako keď má niekto po porážke jemne ovisnutý kútik úst. Možno si to nikto nevšimol, ale ja som vedel, že ten klobúk má poklesnuté dienko. Na jednom mieste mal zvädnutú kožu. Ale aj na druhom a na treťom. Vädol mi pred očami ako odtrhnutý červený mak. Čakal som, kedy klobúk začne duto kašľať. V duchu som si hovoril, že ho v agónii chytím za malú klokaniu ruku, aby cítil, že som a budem pri ňom až do konca. Ako som trúchlil, zrazu mi v tom smútku niečo svitlo – a strašne mi odľahlo. Celý čas som sa to bál napísať, ale teraz už môžem. Všetku radosť a pýchu z klobúka mi kazila predstava, že niekto kvôli nemu zabil klokana. Ale všetko sa včas a šťastne vysvetlilo. Môj klokan zomrel od staroby. Možno preto nechladil.

Myslím si, že viem, prečo národy, ktoré nosia turban, nepijú alkohol. Tušíte, ako sa viaže turban? Až raz ten kúzelnícky výkon uvidíte, pochopíte, prečo musí byť majiteľ turbanu pri viazaní triezvy ako nádejný parašutista pred prvým zoskokom. Predstavte si, že máte v rukách meter širokú a päť metrov dlhú jemnú látku a musíte si z nej vytvoriť na hlave zložitú, pevnú a dokonale symetrickú helmu. Vtedy pochopíte, prečo Rusi nosia ušianku, Francúzi baret a my najradšej nič. Klasický sikhský turban je umelecké dielo, ktoré majiteľovi sadne ako... ako turban na hlavu. Sikhovia sa učia viazať turban od ôsmich rokov a v dospelosti to dokážu aj poslepiačky. Pri viazaní má ten zázrak svoje presné pravidlá – ako látku zložiť, kam ju položiť, ako ju uložiť, kam pokračovať, až po zložitej choreografii rúk a gúľaní očami vznikne na hlave akási zložitá riasená prilbica, ktorá človeka chráni, chladí, zohrieva, zdobí a definuje. Turbanisti medzi sebou čítajú jeden druhému z hlavy: kto sú, odkiaľ sú, akú majú kastu a spoločenskú cenu. Keď som sa v indickom meste Puna učil viazať turban, myslel som si, že skončím obalený ako múmia. Synovec mojej domácej, pani Bedecker, mi ho najprv ukážkovo uviazal a ja som sa nemohol ubrániť dojmu, že mi to naozaj pristane. Ale keď som sa pokúsil uviazať si turban sám, výsledok veľmi silne pripomínal zrazenú sliepku. A to som bol absolútne triezvy. Ej veru, zo mňa pravoverný sikh nebude.

Raz som sa ocitol v nečakane mrazivom Bruseli. Zima mi skrútila nos a vyťahala uši do červena. Hovoril som si, že to vydržím, doma chodím takmer celú zimu bez čiapky, ale severný vietor bol krutý a neúprosný. Po dvadsiatich minútach som mal pocit, že mi krehké uši odpadnú a na zemi sa rozbijú na tisíc kúskov. Chcelo to čiapku alebo klobúk. To v Bruseli istotne nemôže byť problém. Vošiel som do najbližšieho obchodného domu a zaviezol som sa pohyblivými schodmi do krajiny pokrývok hlavy. Boli tam pletené čiapky, baretky, barety, klobúky aj klobúčiky. Dnes, keď máme euro, vybral by som si dobrú frajerskú baretku, zaplatil by som ju platobnou kartou a hrial by som si hlavu ako v perinke. Ale vtedy dávno mi ceny za čiapky vyrazili dych. U nás stála baretka päť korún, s dvomi dierkami na boku a frajerskými chvostíkmi vzadu desať. Parádny klobúk stál päťdesiat korún. A v obchodnom dome v Bruseli chceli za baretku päťsto a za klobúk aj tritisíc korún. To nech mi radšej odmrznú uši, nos aj čokoľvek. Za toľké peniaze som mohol celý zvyšný čas presedieť v reštaurácii a dávať si do nosa aj do ucha. Dať si jednu tekutú čiapku – čaj s rumom a potom sa uvidí. Lenže Brusel nie je Bratislava. Kým som sa presunul na Zlaté námestie k dákym krčmám, bol som omrznutý ako polárnik. Vliekol som sa nekonečnou ulicou, v ktorej Albánci predávali z papierových škatúľ falošné texasky, rumunskí cigáni rolexky a Turci mali na kovových stojanoch rozvešané kvetované šatky, aké rada nosila moja piešťanská prababka. Šatka – tepla matka. To je nápad. Budem ako bruselský pirát. Šatka iste nebude taká drahá, ako čiapky. Pristavil som sa pri jednom fúzatom dílerovi šatiek a pokúšal som sa z neho vylomiť cenu. Chcel vedieť, odkiaľ som, žiadne pevné ceny neboli – Turci si vás odhadli, zaradili a určili cenu podľa sympatií, oblečenia, aj podľa toho odkiaľ ste.

„Bratislava,“ povedal som a Turek zvesil fúzy.

„Jugoslávia?“

„No, no...Čechoslovákia.“

„Macar konuşuyoruz?“

„Maďar? No.“

„Rusça konuşmak?“

„Govoriš po rusky?“

„Da, nemnožka.“

„Skoľka,“ začal som a uvedomil som si, že po dvanástich rokoch učenia neviem, ako sa po rusky povie šatka. No debil. Ešte, že mám ukazovák. „Eto skoľka?“

„Šarf?“ spýtal sa Turek a ja som si domyslel, že po rusky sa šatka povie šarf. Budem v nej šarfantný.

„Päťdesjat.“

Netušil som, akú hodnotu má päťdesiat belgických frankov, ale uši som už mal belasé a nos fialový. Obom bolo jasné, že náš obchod sa onedlho uskutoční. On potreboval moje peniaze a ja jeho teplo skryté v kuse kvetovanej látky.

„Desať,“ povedal som neisto a Turek sa zasmial a povedal dvadsať. Vytiahol som z vrecka mne neznáme peniaze a podal som mu dvadsať frankov. Veľa? Málo? Turek zakrútil stojanom a ja som si vybral krásnu, mäkučkú kvetovanú šatku, ktorá mi zachránila uši, nos aj celý Brusel. Bola neoceniteľná a nečakane kvalitná. Dodnes, a to je už najmenej dvadsať rokov, ju používa môj syn, keď je prechladnutý. Oviaže si ju okolo krku a pochvaľuje si, ako liečivo ho hreje. Moja najmilšia čiapka v živote bola kvetovaná turecká šatka.

Je zopár situácií, v ktorých si človek neuchová rešpekt ani s kalašnikovom v ruke. Napríklad keď vám vietor odfúkne čiapku alebo klobúk. Čo teraz? Bežať za ním, nebežať? A kým sa rozhodnem, je tá čiapka alebo klobúk, už o kus ďalej. Ľahne si na zem a striehne, či sa pohnem. Musím povedať, že odfúknutá pokrývka hlavy vzbudzuje väčšiu spoluúčasť ostatných ľudí ako vystretá ruka žobráka alebo barle. Do lovenia klobúka alebo čiapky sa ochotne zapoja takmer všetci. Je zaujímavé, že zo začiatku dráhu úteku iba kontrolujú a umožňujú nám uloviť si previnilca vlastnoručne. Kedykoľvek sa k ležiacej prikrývke hlavy priblížim, odskočí o meter, dva, tri. Iba tak žartovne, provokatívne, ako kedysi náš pudlík Puki. Ja nepresvedčivo pobehnem a ona znova odskočí, hrá sa so mnou, provokuje ma. Lenže neráta s tým, že sú tu aj ostatní lovci. Po mojich niekoľkých márnych pokusoch sa pustia do akcie aj okoloidúci. A klobúk alebo čiapka neuveriteľne šikovne kľučkujú, kotúľajú sa, robia premety alebo rovno letia. Pokrývka hlavy na úteku stráca pud sebazáchovy. Pokojne vymetie všetok prach ulice, ako vrabec sa vyváľa v kaluži, rozprestrie doteraz nepriznané krídla a zdrhá ďalej. Ulica je zrazu plná lapajúcich rúk, dupajúcich nôh a prekvapene potešených tvárí. Lebo útek pokrývky hlavy v podstate nie je nič tragické, tak sa všetci tvária, že sa v podstate zabávajú. Že je vlastne naháňačka. Vo chvíli, keď mám chuť kopnúť svoju čiapku do zadku, zdrapiť ju, alebo zadupať do zeme, je takmer umenie vyčariť ľahko prekvapený, pobavený a predsa o pomoc prosiaci výraz. Koniec je vždy neistý. Raz zo sto prípadov si človek uloví utečenca sám. Zatknem ho a posadím na hlavu. Ale takej ujdenej čiapke alebo klobúku už nikdy neverím. Aj tak sa mi častejšie vracajú z cudzích rúk, ufúľaní, premočení, zašliapnutí. Ale keď je k tomu tá najmenšia príležitosť, tak sa čiapka alebo klobúk v bezvýchodiskovej situácii vrhnú do fontány, do Dunaja alebo do jazera. Kráľovský koniec je, keď čiapka rovno z lode skočí do mora. Chvíľu pláva na hladine, ako keby si plnila svoj celoživotný sen a potom sa dramaticky navždy stratí. Musím povedať, že v živote som prišiel o mnoho čiapok, ale osud mi to vynahrádzal rukavicami. Kade chodím, všade ich nachádzam – detské pletené, palčiaky, kožené aj pracovné. Mám v aute plnú palubnú skrinku nájdených rukavíc. Občas myslím na ich bývalých majiteľov a hovorím si: ešte šťastie, že klobúky a čiapky nie sú ľavé a pravé. To je naozajstná smola, keď niečo stratíte a ešte vám aj zostane nepoužiteľná polovička, ktorá tú stratu pripomína. Mať tak na pleciach stojany na dva klobúky, mať priestor na pravé a ľavé starosti, na pravé a ľavé rozkoše. Mať dve hlavy, to by bolo utrpenia. Stačí, že máme poprepletané pravé a ľavé myšlienky v tej jednej.

Je zaujímavé, že pokrývky hlavy a obuv majú silné spojenie: turban – sandále, chlpatá čiapka – kapce válenky, bejzbolka – tenisky, helma – bagandže, klobúk – poltopánky. Je ťažké čo len vymenovať, čo všetko ľudia na hlave nosili a nosia. Mňa nadchne, iba keď si zrekapitulujem, čo som na hlave v detstve nosil ja: pletený čepiec na uväzovanie pod bradou, pletenú čiapku s ušami a s brmbolcom. To je krásne slovo, rovnako krásne, ako to, čo označuje. Mysleli by ste si, že to musí byť žart. Ale ľudia, dospelí, mladí aj deti s potešením nosia čiapky, na ktorých je prišitá vlnená guľa, guľka, ktorá sa volá brmbolec. A takmer vo všetkých rečiach sveta je to pompom alebo pompon. To je pre mňa ten správny výraz. Sám by som to lepšie nevystihol. Keby sa ma niekto spýtal, čo pociťujem, keď mám dobrú prikrývku hlavy, zmohol by som sa iba na jedno slovo: pompom.

Dočítal som sa, že správna čiapka dokáže aj liečiť. Je to starý anglický recept. Ak máš chrípku, vezmi fľašu whisky a čiapku. Zaves čiapku na kľučku dverí, ľahni si do postele, dobre sa prikry a popíjaj tak dlho, kým neuvidíš tie čiapky na kľučke dve. Na zdravie!

[3] „Baretka je robotníkov klobúk.“ Výrok legendárneho speváka skupiny Lojzo, Maroša Kochanského.

Koniec ukážky