Dominik Dán

Žiješ iba
dvakrát

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán 2011

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0236-3

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú
vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými
udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu
niekomu zdať akési povedomé...

Diliges proximum tamquam se ipsum.

Miluj blížneho svojho ako seba samého.

(Nový zákon, Evanjelium podľa Marka 12, 31)

Venujem Zuzane a Petrovi Gúckym.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem MUDr. Ivete Čiernej, Mgr. Martine Móricovej, MUDr. Denisovi Valentovi, MUDr. Jaromírovi Chorváthovi a MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc.

1

Február 1999

Krauz zaparkoval tak, aby videl na vchod. Väzňov prepúšťali o ôsmej, kým odovzdali veci a prezliekli sa... o deviatej vychádzali von. Vedel to zo skúsenosti, ale pre istotu zavolal Velickému, aby podaromnici nestrácal čas. Potvrdil mu to. A poďakoval. Načo, veď to nebol jeho brat.

Pozrel na hodinky. Osem päťdesiatšesť. Zapálil si cigaretu a pootvoril okienko. Vypol rádio. Nechcel byť rušený.

Na chodníku pred bránou chodil hore-dolu mladý muž. Veľmi pekne oblečený. Akoby nakupoval vo Viedni. Fajčil. Občas pozrel na hodinky, občas si potiahol. Odhodil ohorok, zašliapol ho a zapálil si.

Dvere zarachotili a otvorili sa. Vyšiel muž v dlhom kabáte, trochu zhrbený, skoro päťdesiatnik. V ruke mal cestovnú tašku. Urobil krok.

Ten oproti odhodil ohorok a zabudol ho zašliapnuť. Stáli a mlčky na seba pozerali.

Dvere sa s rachotom zavreli. Muž sa strhol a opatrne sa obzrel.

Niekto ich natrel na šedo. Farieb je veľa, iba dúha ich pozná sedem a vraj sa dajú aj miešať. Tieto stačilo na šedo. Hnusná šedá... olejová, lesklá a odporne lepkavá. Natreté boli už dávno, ale stále vyzerali ako lepkavé.

Muž pre istotu urobil ešte jeden krok a prehol sa v páse, aby ho neumazali. Potom pustil tašku na zem.

Najprv iba nesmelé podanie rúk. Niečo si hovorili, ale Krauz bol príliš ďaleko a nepočul. Vlastne... počul všetko.

„Otec... odpusť... ja...“

„Kamilko... odpusť... ja...“

Potom sa objali a stáli tam dlho. Plecia sa im triasli.

Krauz odfrčkol ohorok a zavrel okno. Naštartoval a pohol sa dolu ulicou. Na jej konci sa ešte pozrel do spätného zrkadielka.

Kamilovia sa objali okolo pliec a bok po boku odkráčali smerom... iba tak, niekam do života.

Krauz dal prednosť sprava, prešiel cez križovatku a prekľučkoval úzkymi uličkami ku Dvom levom. Služobné auto nechal na dvore policajného riaditeľstva a výťahom sa vyviezol na tretie poschodie. Tu bol doma, niekedy častejšie ako doma, ale taká už bola služba na oddelení vrážd.

„Ukojený?“ spýtal sa Chosé, sotva parťák vošiel do kancelárie. Rozvalený v kresle sa posunul vyššie, lebo už takmer ležal a v nepohodlnej polohe ho rozbolel chrbát a krk.

Krauz za sebou zabuchol dvere a sadol si za stôl. Na parťákovu uštipačnú otázku nemienil reagovať. Posunul dva spisy z ľavej strany na pravú, smrkol – vonku bolo zima a v prekúrenej kancelárii sa mu pustil sopeľ. Spisy vrátil späť, lebo tam mali svoje miesto a inde mu aj tak zavadzali. Narovnal šnúru od telefónu a prehodil ju za aparát.

„Štve ťa to moc?“ Váňa mu podal cez stôl obložený chlebíček.

Krauz si ho nevšímal.

Tlstý Váňa mykol rukou – akože keď nechceš, nedám ti nič, ale Krauz bol rýchlejší a chlebíček si predsa len vzal.

„Díky,“ zavrčal a zahryzol.

Burger zložil noviny, poskladal ich do štvorca, zadusil cigaretu a zapálil si novú.

„Dajte mu pokoj,“ zastal sa Krauza a spoza dymovej clony ho skúmal dlhým, vytrvalým pohľadom.

„Čo čumíš aj ty?“ osopil sa naňho Krauz.

Ale Burger neodpovedal, iba pokrčil plecami. Rozumel mu.

Oto Hanzel si čistil devinu a iba tak na pol huby precedil, že súhlasí s Burgerom, aby dnes dali Krauzovi pokoj.

„Dajte mu pokoj, teľce!“

Richard Krauz dojedol chlebíček, vypľul kúsok cibule, spomedzi zubov si vyšparchal semienko z paradajky, vypľul aj to, cmukol perami a kývol na Burgera, aby mu jednu hodil.

Burger mu hodil cigaretu aj zápalky.

„Poslednú som vyfajčil dolu na dvore a nechcelo sa mi ísť do stánku, prepáč,“ ospravedlnil sa, ale nemusel, lebo cigaretu by dostal tak či tak, aj bez zbytočného vysvetľovania.

Ale povedal to a ospravedlnil sa, lebo nejako začať musel. Angličania hovoria, že najlepší spôsob, ako začať, je začať, a Krauz toto anglické príslovie poznal. A preto začal – bez okolkov, priamo. Potiahol si, znova si nechtom prešpáral medzierku medzi zubmi a znova odpľul, hoci už nemal čo.

„Samozrejme, že som ukojený, vážený pán Fischer, a úplne normálne ma to serie, vážený pán tlstý odporný Mikovič!“ Krauz odpovedal dvom kolegom naraz. „Vás nie? Kurva! Ten chlap strávil v cele číslo sedemnásť úplne zbytočne vyše päť rokov. Päť rokov zo života v prdeli! A v akom prostredí! Viete si predstaviť, čo ten chlap vnútri zažil? Viete si predstaviť, čo sa tam deje, keď sa dovnútra dostane profesor matematiky? Vy ste z mramoru, alebo iba hlavy máte také? O čo vám ide? Chcete ma nasrať hneď zrána?“

„Nie,“ utrúsil Chosé a zosunul sa v kresle o niečo nižšie. Zapálil si zo svojich, labužnícky vyfúkol dym a nahodil neutrálny ksicht, aby neprovokoval, lebo logicky predpokladal, že Krauz ešte neskončil a prednáška bude pokračovať a môže trvať dosť dlho.

Nemýlil sa.

„Dvaja detektívi od nás to dohnusili hneď na mieste činu a vyslovene oddrbali robotu. A ani potom nikomu z policajtov nenapadlo poriadne preveriť jeho alibi. Doktor Kamil Puskailer kvôli nám odsedel úplne zbytočne pekných pár rokov v base, prišiel o manželku, o prácu, o postavenie, o úctu, syn sa naňho zvysoka viete čo, a vám sa zdá divné, že som si bol vychutnať jeho prepustenie a prvé stretnutie so synom po toľkých rokoch? Mne nie. Ani mi to neprišlo zaťažko. Ja som tam jednoducho išiel a celkom v pohode som si to vychutnal.“

„Mám ti pripomenúť, že časť viny zobral na seba sám a dobrovoľne? A ako geniálne to zahral jeho švagor Bohuš Bognár, to tiež vieš. Ty vieš o tom prípade najviac, nie? Tak čo vyskakuješ?“ Burger ho uzemnil zatiaľ iba mierne, ale keby bolo treba, tiež bol pripravený na dlhší prejav.

„Dobre, Edo, ale fakt je, že naši vypečení kolegovia sa chopili najpohodlnejšieho riešenia, aké sa im naskytlo, zbalili prvého páchateľa, čo sa im priplietol do cesty, šupli ho priamo tam a ešte zato dostali aj odmenu. Ani neuvažovali o tom, že je nevinný. Je bohovsky pohodlné zavrieť prvého z rodiny, čo je len trochu podozrivý. Nie, s takým riešením sa jednoducho nedokážem zmieriť!“

„Ani my nie, iba o tom nevedieme siahodlhé traktáty.“

„Traktáty...“ vzdychol si Krauz. „Váňa, tvoj kolega tu používa cudzie slová, ktorým nikto nerozumie. Čo sú to traktáty? Môžeš mi to, doboha, vysvetliť, lebo ma z vášho ležérneho postoja k celej veci asi trtne!“

Tlstý Váňa nedokončil pohyb rukou a lyžica plná vlašského šalátu neskončila v jeho ústach, ale odvisla na polceste v priestore. Váňa stuhol, zamyslel sa.

„Traktát...“ zadumal sa detektív s hmotnosťou hrocha, povytiahol obočie a pokrútil hlavou. „Riško, čo je klystír, to by som vedel, to mi už robili, keď mi išli operovať slepé črevo, ale traktát...“ bezmocne pokrútil hlavou a lyžica skončila tam, kde mala pôvodne namierené.

Krauz súhlasne a trochu aj súcitne prikývol.

„Máš pravdu, klystír sa robí v zažívacom trakte, preto sa ti to zdá podobné, no inak to vôbec nesúvisí. Klystír a traktát, zvláštna kombinácia, Váňa, ale nelám si s tým hlavu, ja sa z tých bujarých Edových rečí už nejako vysomárim aj sám. Ale ďakujem ti za snahu.“

„Fakt nemáš za čo, Riško.“

„Tiež pravda.“

Tým považovali debatu za ukončenú a Edo Burger si otvoril iné noviny, Chosé sa pohodlnejšie vyvalil v kresle, Oto Hanzel začal rozoberať záložný zásobník a Váňa si nabral trochu z tresky.

Krauz si otvoril spis a bez toho, aby vedel, čo číta, sa začítal.

„A kde je zase ten krpec krpatý?“ spýtal sa a ani nezodvihol zrak od tlačiva s výpoveďou korunného svedka.

Nikto mu neodpovedal, každý sa venoval svojej práci, okrem toho nikoho konkrétne neoslovil.

„Chosé?“ zdôraznil Krauz a parťák lenivo zareagoval.

„Kuky sa ráno ospravedlnil šéfovi, prepúšťajú mu mamku z nemocnice, išiel zariadiť prevoz domov... a tak.“

„Takže sa už má lepšie?“

Burger opäť zložil noviny. „Ani nie, Riško... ozaj, chalani, chcel som vám povedať...“ zaváhal a odložil noviny na stôl. Počkal, kým mu všetci nevenovali pozornosť. „Kukyho mamku neprepúšťajú z nemocnice preto, že by sa mala lepšie, skôr naopak. Vyzerá to tak, že ju prepúšťajú domov zomrieť. Niečo ako posledné želanie.“

Všetci stuhli a hypnotizovali Burgera.

„No,“ vysvetľoval, „predvčerom som sa stretol s Peťom, Kukyho brachom, a povedal mi, že mamka je v poslednom štádiu. Ani operácia, ani ožarovanie už nemajú zmysel. Kuky o tom nechce pred nami hovoriť, ale mali by sme byť k nemu ohľaduplní a o smrti sa vyjadrovať trochu s úctou, aspoň kým to nebude mať za sebou. Poznáte Kukyho, je to šľacha, nedá na sebe nič vidieť, ale určite to v ňom vrie a bol by som nerád, keby aj vykypelo. Ja viem, že u nás na oddelení nie je ľahké nehovoriť o smrti, ale aspoň si odpusťme tie zbytočné priblblé fóriky. Ste za?“

„Jasnačka,“ súhlasil Váňa a ostatní prikyvovali.

„Ty chodíš na psychiatriu, Edo? Už to potrebuješ?“ spýtal sa po chvíli Chosé.

„Nie, ty blbec, ale stretli sme sa s Peťom na trhovisku, dali sme si dvakrát dva bieleho a vyliezlo to z neho.“

„Po treťom litri.“

„No, chvíľu sme sa zdržali, pripúšťam,“ zatváril sa previnilo Burger a mávol rukou smerom k Chosému, aby už dal pokoj a nerýpal.

„To, že Peťo...“ začal Váňa, ale Chosé ho prerušil.

„Ešte stále hovoríme o Kukyho bratovi?“

„No, jasné,“ pokračoval Váňa, „tak to, že je psychiater, nevadí, je to fakt fajn chalan. Aj ja som sa s ním minule stretol na vínku na Miletičke a povedal mi, že to, že stále žeriem, je v podstate normálne a nie som duševne vadný. Vraj je to iba zo stresu a môžem pokračovať ďalej.“

„Peťo by mal vrátiť diplom. Je to nahovno psychiater, keď rozdáva také rady,“ zamrmlal Chosé, ale ostalo ticho. Jeho nahrávku na smeč nikto neprijal, lebo parťák bol naštvaný, Kuky chýbal a ostatným sa nechcelo kontrovať. A Váňa zase nič nepochopil.

2

„Andy, je o sedem minút desať, nestíham,“ povedal chlapík v červenom mundúre vodičovi. Ten iba ohol pravú ruku a skontroloval pravdivosť spolujazdcovej informácie na hodinkách na zápästí.

Aj vodič bol v červenom. Keby sa neopierali o operadlá, na ich chrbtoch by sa dal prečítať veľký modrý nápis RZP, ale opierali sa. Sanitár mal dokonca nohu pohodlne vyloženú na palubnej doske, takže sa nedalo prečítať naozaj vôbec nič.

„Máš pravdu,“ súhlasil Andy, jednou rukou pustil volant a nahol sa k stredovému panelu. Stlačil červený gombík a páčku vedľa neho potiahol nahor.

Sanitka Rýchlej zdravotnej pomoci zajačala, zablikala, ulicou sa rozľahli kvílivé tóny priťahujúce pozornosť všetkých chodcov na chodníku a vodičov v autách pred nimi. Taxikár sa prilepil k pravému obrubníku, a keď zistil, že sanitka ani tak neprejde, podradil, pridal a vybehol dvoma kolesami na trávu. Autá pred ním to mali ľahšie, tie vpravo sa uhli viac vpravo, tie vľavo sa uhli viac vľavo a sanitka sa uličkou bez problémov dostala až k semaforom.

Andy skontroloval situáciu v križovatke, dal prednosť blbcovi s vidieckou poznávacou značkou, čo si húkanie prichádzajúce odvšadiaľ vysvetlil ako akčnú naháňačku z béčkového filmu, a pre istotu pridal, nechal ho, nech v panike zmizne z križovatky, a vyrazil za posledným autom, čo stihlo prejsť na zelenú. O chvíľu ho dohonil a vyžíval sa, ako mu všetci uhýnajú z cesty, a bez toho, aby zložil nohu z plynu, letel mestom stodesať.

„Jupíí!“ lebedil si sanitár, lebo čas už prestal byť dôležitý a vidina sladkej odmeny dostávala reálne kontúry.

„Miško, takto nejako si si to predstavoval?“

„Presne, Andy, presne, len vydržať a nepoľavovať,“ užíval si sanitár a ešte raz skontroloval zelenkavo svietiaci displej na palubnej doske. „Sme v pohode, čas máme dobrý, bude prekvapená!“

Križovatka pred nimi bola užšia, autá nemali kam uhnúť. Andy to videl už z diaľky, pribrzdil a hľadal si miesto. Nenašiel ho a musel pribrzdiť ešte viac. Posledné dve autá sa snažili pritlačiť na krajnicu, aj tie pred nimi, Andy sa medzi ne vteperil, ale potom definitívne zastal. Spredu ich blokovala tatra s horou štrku na korbe a vedľa nej...

Naskočila zelená a prvé autá sa pohli. Tatra vypustila oblak naftového dymu a s rachotom sa tiež pohla. Sanitka vedľa nej vyrazila oveľa pružnejšie, predbehla nákladiak a v ostrom uhle zahla do bočnej uličky.

„Andy, húkame, nestoj!“

Andy zvieral volant a civel za miznúcou sanitkou. Stále stál.

„Andy!“

Andy konečne zaradil rýchlosť a vyrazil.

„Mišo... Michal, videl si tú pred nami?“

„No. Čo si taký vyoraný? Kto to bol, Vlado? Mám mu zavolať vysielačkou, nech druhý raz nezavadzia?“

„Videl si ju?“

„Ty si na nervy alebo čo? Však som ti povedal, že videl.“

„Bola to naša sanitka.“

„Bola.“

„Nemyslím tak, že z našej nemocnice, myslím to tak, že to bola naša sanitka... no naša!“

„Chudáčik Andy...“ zastonal sanitár a súcitne hodil očkom po vodičovi.

„Michal, a ešpézetku si videl?“

„Čo ešpézetku?“

„Si videl?“

„Nie.“

„Bola taká istá, ako máme my.“

Andy pridal – húkali a vodiči poslušne uskakovali bokom. Pridal ešte viac, ale stále civel, akoby neveril vlastným očiam.

„Ja som ti už minule hovoril, Andy, aby si pred službou neslopal, potom máš halucinácie – skončíš v kazajke. A čo ma najviac štve, že ti ju budem musieť nasadiť ja, ako bývalý kamarát,“ frfotal Michal.

„Fakt! Tá sanitka pred nami mala takú istú...“

Nedokončil, lebo na priechode sa flákala mamička s kočíkom a uprostred ulice sa rozhodla ponaprávať perinku, takže spomalila a Andy mal čo robiť, aby sa jej vyhol.

„Krava... krista jej...“ Andy zanadával, strhol volant doprava, potom doľava, rozhojdal celú sanitku, ale minul ju, „... kurva! O fúz!“ uľavil si a vyrovnal sanitku.

Pridal. Ďalší priechod na najbližšom ostrom stúpaní k nemocnici nehrozil, a tak mohol pridať naplno.

„Michal, mne sa zdalo, ja si myslím... fakt mala takú istú poznávaciu značku ako my, Michal, ja nekecám!“ dobiedzal Andy.

Sanitárovi spadla noha z palubnej dosky, znova si ju vyložil a súcitne poznamenal: „Môžem ti sľúbiť, že doktorovi nič nepoviem... ak pridáš a stihnem ju. Potom ti poviem, aké to bolo.“

„A nepijem už druhý mesiac, však vieš...“

„Po takom čase to nič neznamená.“

„Takže... som mal zase halucinácie?“

„Nie, iba si videl našu sanitku desať metrov pred nami.“

Andy sa prestal venovať riadeniu a spýtavo sa zahľadel na sanitára. „Michal, ty...“

„Drž hubu a šoféruj! Ja to fakt nikomu nepoviem!“

Vreštiaca sanitka preletela polovicu mesta a vybehla na kopec k centrálnemu príjmu Prvej mestskej nemocnice. Andy vypol húkačku až tesne pri rampe a na parkovisko prišiel vychádzkovou rýchlosťou. Michal vyskočil z auta ako z mraveniska, vbehol do chodby, a keď videl guču uchádzačov o lenivý, večne zaneprázdnený výťah, zbehol o poschodie nižšie po schodoch. Prebehol chodbou, otvoril dvere s nápisom Cudzím vstup zakázaný a posledné kroky urobil iba tak, akože sa fláka a času má habadej.

„Vieročka... čas?“

Vieročka v bielom plášti sa usmiala, pozrela na nástenné hodiny a hlavičku, vzadu ozdobenú prekrásnymi vlnitými blond vláskami a vpredu rozkošným ksichtíkom s noštekom ako gombička, sklonila na plece a milo zaševelila: „O dvadsať sedem sekúnd desať. Ty kurva hnusná, aby si sa nažral a zatrtkal si, priletíš aj na rakete, čo?“

Michal sa k nej odzadu privinul a pokúsil sa zašmátrať pod bielym plášťom, ale zvrtla sa a ukázala mu obrovský tranšírovací nôž.

„Viďáz, seretlem!“

Michal uskočil, lebo špička noža mu iba o vlások minula bradu.

„Neblbni! No táák! Aká bola stávka? Ak prídem do desiatej, tak mám, čo chcem.“

„Povedala som, že ak tu budeš presne o desiatej, dostaneš, po čom najviac túžiš, ale ja na tebe jasne vidím, že najviac túžiš po chlebíčku, tak nechytať a hltať, kým som povoľná!“

„Vieročka...“ drankal Michal.

Hrotom noža ukázala na stoličku, a tak si poslušne sadol.

Boli v zadnej miestnosti nemocničného bufetu. Obrovského nemocničného bufetu, jediného v celom objekte. Okrem prednej miestnosti s pultom a desiatimi stolmi tu bola aj zadná miestnosť, kde sa pripravovali jedlá, aj samostatný sklad. Vierka bola v zadnej miestnosti sama, krájala sendviče a ozdobovala ich. Na konci jej snaženia bol z toho utešený obložený chlebíček, oveľa krajší a oveľa chutnejší než tie od dodávateľskej firmy. Urobila ich za deň neúrekom, ale musela sa obracať, teraz naozaj nemala na Michala čas. Chuť áno, ale nie čas. Dva dala na tanierik a potisla ho pred Michala.

„Jedz a nezdržuj. Vieš, čo tá puča dnes vymyslela? Objednala iba päťdesiat chlebíčkov!“

„No a?“

„Ale my denne predáme najmenej dvesto. Dnes možno aj tristo. Hádaj, kto má dorobiť tie ostatné?“

„Náklady minimálne, zisk obrovský... tá vaša vedúca nie je sprostá,“ pochopil Michal.

„Nech ju...“ Vierka sekla tranžirákom ako mačetou, až to zasyčalo, a Michalovi bolo jasné, že tam niekde, kadiaľ vzduchom preletel nôž, si predstavovala vedúcej krk.

„Ale, Vieročka, z tých falošných chlebíčkov, tresky vylepšenej sódou a riedených džúsov máš aj ty... nie?“

Vierka iba mykla plecom.

„Však ešte to, aby mi na konci mesiaca nedala môj podiel! Sa jej na to môžem...“ znova sekla nožom, utrela si spakruky pot z čela a pustila sa do krájania ďalšieho sendviča.

Pri každom razantnom pohybe nožom sa jej pod plášťom zavlnili boky a Michal nevydržal a vstal. „Vieročka...“ objal ju odzadu a ruky mu akosi nedopatrením spočinuli na jej prsiach.

Odsotila ho, ale nie silno. „Neblbni, Zdena je v sklade, každú chvíľu príde.“

„Ale bol som tu do desiatej, ako sme sa stavili!“

„Zatiaľ ti musí stačiť to na tanieri a to ostatné...“

„Dnes večer môžem, žena má večer upratovanie,“ Michal zavetril šancu a kul železo, kým bolo žeravé. „Dalo by sa...“

„Tak o siedmej u mňa.“

„O siedmej na ubytovni.“

„Kde inde, v tej tvojej rachotine na kolesách? Zase zlomíme sedadlo.“

„Nie, nie, to by som už starej nevysvetlil. U teba, jedine u teba.“

Michal sa vrátil na miesto, a kým znova zahryzol do utešeného falošného chlebíčka, usmial sa na celú hubu. Zase vyhral. Andy to stihol a on vyhral. Perfektné! Niet nad sanitku a majáky, pri súčasnom stave ciest a počte automobilov je to suverénne najrýchlejší spôsob dopravy, pomyslel si a špekuloval ďalej. Keby sanitky predávali len tak, jednu by si určite kúpil a bolo by po špičke aj po zápchach.

Vieročka položila na tanier ďalšie dva hotové chlebíčky a posunula ich do rohu stola k Michalovi – tam jedávali špeciálne návštevy.

„Andy nepríde?“

„Príde, parkuje, ja som švihal, aby som stihol termín,“ odpovedal s plnými ústami Michal a dva chlebíčky pre Andyho odsunul nabok.

„Všivák!“

„Tiež som mu povedal, že sa s tým parkovaním zbytočne ondie.“

„Ty! Nie on.“

„Prečo?“

„Lebo ste všetci rovnakí – za kus žvanca a za kus onej... ste ochotní pozrážať pol mesta.“

„To je normálne, všetci chalani zo sanitiek tak robia, keď sú hladní.“

„Tak kde je ten Andy?“ spýtala sa a rýchlo sa otočila, lebo buchli dvere, ale to sa iba Zdena zo skladu mordovala s plným vozíkom uhoriek, feferónov a vedierok so šalátmi. Michal si znova odhryzol, otvoril si pohodené noviny a tváril sa, že vozík nie je až taký ťažký.

Andy zašiel do podzemných garáží a zaklopal na okienko garážmajstra.

„No...?“

Starší pán obidvoma nohami a jednou rukou nad hrobom unudene zdvihol zrak od rozčítaných novín.

„Andy, ak si nabúral, môžeš to rovno odstaviť a pol roka si nezajazdíš. Prešvihli sme financie, nie je na opravy a dlho nebude.“

„Nenabúral, pán Michálek, všetko je v poriadku, už tak nejazdím.“

„Nie? Pred chvíľou som počul húkačku.“

„Asi niečo urgentné...“

„... by mi hlásili.“

„Vy ale máte uši! Nič vám neujde.“

„Húkačka? Na to netreba uši, stačí stolička. Ešte teraz sa mi trasie celá riť aj s kukaňou!“

„Nabudúce vypnem skôr, sľubujem. Onéé... iba som sa chcel spýtať... vy ste tu už dosť dlho, čo?“

„Nie, iba štyridsaťtri rokov.“

„Tak málo? A viete, kto prideľuje poznávacie značky na naše autá?“

„Ty si na hlavičku, Andy? Mám známeho doktora, nechceš?“

„Nie, ja ich poznám sto.“

„A nepomáha?“

„Nie, väčšina z nich tiež potrebuje doktora. Tak kto?“

„Dopraváci, ako na všetky ostatné autá.“

„To viem, že fízli, ja som mal na mysli, či neprideľuje značky aj niekto z vedenia nemocnice, nejaké vybrané čísla alebo tak.“

Michálek si zložil okuliare a poskladal noviny. Dlaňami treskol po stole.

„O čo ti ide, Andy? Čo sa stalo? Na rovinu! Máš prúser?“

„Nííč! Nič, naozaj sa nič nestalo, iba som chcel vedieť...“

„Iba policajti! Nikto z vedenia nemocnice žiadne ešpézetky na autá neprideľuje.“

„Iba policajti,“ zamumlal Andy a pošúchal si bradu. „Ďakujem, pán Michálek. Iba to som chcel vedieť. A... čo robia rybičky?“

„Čo by robili, žerú a rastú. Odkedy ťa zaujímajú moje rybičky?“

„Tak nič, iba som chcel byť zdvorilý. Majte sa.“

Andy sa zvrtol a odišiel, ale neuveriteľný zážitok z križovatky mu stále vŕtal v hlave.

Michálek síce neodišiel, ale tiež mu kadečo vŕtalo v hlave. Vstal, do dlhého akvária v rohu kancelárie nasypal trochu suchého krmiva, skontroloval rybky, či žerú, a potom sa cez presklenú stenu kancelárie vedúceho garáží zahľadel za odchádzajúcim vodičom.

Niečo nebolo v poriadku. Niečo sa s tým chlapcom dialo. Asi znova začal piť – alebo aj niečo horšie.

3

Obaja muži fajčili. Okná na aute sa stiahnuť nedali, vonku bola ešte zima, dym unikal iba cez tenkú škáročku. Dofajčili, vajgle vyhodili von a zrušili aj tenkú škáročku. Okná zavreli úplne. Pošúchali si dlane. Čakali už dlho, boli skrehnutí.

„Si si istý, že tam bol?“ spýtal sa vodič.

„Sto péro,“ ubezpečil ho muž na sedadle spolujazdca.

Vodič pozrel na zápästie a skontroloval čas. Už asi stýkrát za poslednú polhodinu.

„Je už dávno po záverečnej.“

„Asi sa ešte zakecali. Už musí prísť. Jasne som ho tam videl, pil pivo a debatoval s kamošmi, nemal nám kam ujsť. Má to sem dve zastávky a autobus už dlho neprišiel, tak nemal ako prísť ani on. Len vydrž.“

Prišiel autobus. Bol preplnený, spoj pred ním asi vynechal. Ľudia zo zastávky sa chvatne rozišli, autobus odišiel, ostala tma.

„Tam!“ ukázal spolujazdec cez predné sklo.

Jeden z pasažierov sa na zastávke zdržal. Zapálil si cigaretu, počkal, kým ho všetci predbehnú, a mierne hojdavým krokom zamieril ku kríkom. Poobzeral sa, zašmátral v rozkroku, prehol sa v páse a začal močiť.

„Tak choď,“ povedal vodič a spolujazdec vystúpil. Zapol si bundu až pod krk, aby mu pri pohybe nekládla odpor. Zodvihol ruky nad hlavu, aby si rukávy našli správnu polohu. Pootáčal trupom a znova pripažil. Nepohol sa za mužom pri kríkoch, lebo vedel, kadiaľ pôjde, ale zamieril k bráne do paneláka. Čakal schovaný za rohom.

Pasažier z meškajúceho autobusu sa vymočil, keď sa pozapínal, dofajčil, lebo mokré prsty mu rozlepili cigaretu a rozpadla sa. Povypľúval roztrúsený tabak, utrel si bradu, hlasno zanadával a poslal všetky nepodarené cigarety sveta do riti. Ruky si zaboril do bundy a bradu sklonil na prsia, aby mu nefúkalo na krk.

Vykročil.

Bol kúsok od rohu paneláka, keď sa z kríkov vynorila postava.

„Vlasto?“

„No?“ pasažier z autobusu sa obzrel.

Prvý úder dostal dosť vysoko, útočník mu trafil spánkovú kosť a časť nadočnicového oblúka. Navyše sa pri údere pošmykol na ľade a bralo ho do záklonu, takže nemohol využiť svoju hmotnosť na zdôraznenie útoku. Prvý úder bol zbabraný, ale obeť aj tak ľahla ako podťatá a zadunelo to ako pri páde pivovarského komína, lebo ruky mal stále vo vreckách a nestihol pád tlmiť. Padol na chrbát a v tom momente sa situácia zmenila. Ruky si vyslobodil z vreciek a svižne sa prevalil na bok. Už to nebol bezmocný pivovarský komín, už to bol brániaci sa čipera.

„Kurva...“ zastonal a snažil sa zorientovať a zamerať útočníka.

Zbadal ho pri nohách, kopol, ale útočník s tým počítal, uhol sa, rozkopol mu nohy a sklonil sa nad ním.

„Na... pozdrav od...“ znova udrel.

Schytal to golier bundy a bočná strana krku. Zase zlý úder. Muž na zemi kopol a kolenom ho trafil do rozkroku. Útočník uskočil, stratil rovnováhu a zaskučal. To mužovi na zemi stačilo, aby zalovil za pásom pod bundou. Keď sa útočník vrátil do bojovej pozície, obeť ešte stále ležala na chrbte, ale už naňho mierila hlaveň pištole. Ozvalo sa suché kovové cvaknutie.

„Koko...“ nedopovedal útočník, prudko sa prikrčil, uhol bokom, zvrtol sa a utiekol do tmy.

„Stoj! V mene zák... zákona, stoj...“ bľabotal muž na zemi.

Z nepochopiteľných dôvodov ho utekajúci muž neposlúchol. Bol nahluchlý – alebo čo?

Koniec ukážky