Boris Filan

RABA SULI (ukážka)

BRATISLAVA III

Elektronická kniha

Orientálne mestečko

„Where are you from?“ spýtal sa ma v Londýne bielovlasý profesor Robert Pynsent.

„I’m from Slou-ve-kia,“ hláskoval som so snahou o anglický prízvuk.

Nemalo zmysel anglickému intelektuálovi vysvetľovať našu históriu a zemepis. Aj tak si myslí, že som zo Slovinska a naše hlavné mesto je Belehrad.

„What city?“ ožil profesor a spýtal sa s nečakaným záujmom.

„I’m from Bra-ti-sla-va...“

Profesor Pynsent sa viditeľne potešil a povedal perfektnou češtinou: „Oh, Bratislava, to je velice sympatické orientální městečko.“ Vychutnal si môj tichý nesúhlas a pokračoval:

„Teď jsi se urazil. Případně si myslíš, že nevím, o jakém městě mluvím. Byl jsem v Bratislavě nejmíň desetkrát. Samozřejmě, že jste orientální městečko, ale to je Vídeň taky. Projdi se tam kolem nádraží a vlez do tramvaje. Podívej se kolem sebe. Pro nás Anglány jste Orient. Vůněmi, barvami, vším. Ty taky, když jsi v Bulharsku, tak je považuješ za Balkánce. Ale oni jsou hluboce přesvedčeni, že jsou střední Evropa. Každý doufá a věrí, že tam, kde žije, je střed světa, anebo aspoň srdce Evropy.“ Ten rozhovor sa odohral pred viac ako dvadsiatimi rokmi. Medzitým je z jeho Londýna, ale aj z Paríža a z Bruselu, nevábna Afrika a Arabský kalifát. S Robertom Pynsentom si iba telefonujeme, nemá zmysel mu to pripomínať. Ale vždy pri rozhovore s ním si spomeniem na naše prvé stretnutie a orientálne mestečko. A ešte na dialóg z divadelnej hry Kytice.

Jiří Suchý hrá Lesů pána. Pýta sa Jozefa Dvořáka v kostýme Polednice.

„Poslyšte, nejste vy náhodou nějaká taková?“

Polednice Pepík Dvořák sa nadýchne a po krátkej pauze povie spokojne: „Ano, to jsem!“

Často sa mi stáva, že mi napadnú správne odpovede až pri odchode na schodoch. To je lepší prípad, niekedy mi blikne po dvadsiatich rokoch.

Keď Robert provokatívne povedal, že Bratislava je sympatické orientální městečko, mal som sa nadýchnuť a po krátkej pauze povedať spokojne: „Áno, to je!“

V tých časoch naozaj bol Londýn konzervatívne britské centrum sveta a Bratislava orientálne mestečko. So všetkým dobrým aj zlým, čo mal londýnsky profesor a provokatér na mysli.

Stačilo prejsť z Hlavnej stanice do mesta, alebo sa odviezť ktorýmkoľvek trolejbusom. Vône, farby a atmosféra viac pripomínali Istanbul ako stredoeurópske hlavné mesto. Na území Bratislavy stáročia žijú zástupy potomkov Turkov, Avarov, Tatárov, Chorvátov, Chazarov. To je to tajomstvo krásy našich žien. Zabudol som v prvom rozhovore Robertovi Pynsentovi povedať: „Bratislava je orientálne mestečko, preto máme také krásne ženy, a nie kozie smrte ako vy v Anglicku.“ Ale Robert to myslel v dobrom, jeho netreba presviedčať, on je náš. Prednáša v Londýne na univerzite českú a slovenskú literatúru a miluje Bratislavu. Vždy sa rád túlal po orientálnych trhoch, viedol dlhé rozhovory vo vinárňach. V Londýne sme spolu chodili do gréckych reštaurácií, v Bratislave si pochutnával na gulášoch, zemiakových plackách a orientálnych bryndzových haluškách. Niekedy by som ho bol zaškrtil, lebo tvrdil, že bryndza a bryndzáky pochádzajú z Rumunska. Nie iba produkt, ale aj názov. Bryndza sa po rumunsky povie brânză de oaie. A halušky sú brânză de oaie găluşte. Verím mu, ale upieram mu právo na tú pravdu. Načo to hovorí? Veď ani Galilea [1] neodsúdili za to, čo objavil. Ale za to, že to vytáral. My si v Bratislave krásne žijeme v teplučkých vlnkách sebaklamov. Pozrite sa na cesty, na omietky domov, na pozliepané búdy, ktoré ovládli centrum mesta ako plané huby. Na kde-tu roztrúsené základy staníc zabudnutej nadzemnej rýchlodráhy. Na mormonmi zdevastované okolie hotela Kyjev. V Bratislave sa problémy nikdy neriešili, iba ohovárali. Teraz nás ešte mýlia nákupné centrá a oblečenie. Dnes majú ľudia na polovičke sveta na sebe to isté – tričko, texasky, bejzbalovú čiapku. Alebo veľmi podobné oblečenie z Parndorfu, Auparku alebo z Polusu. Minule ma pred Euroveou pristavil starší pán, sympatický Rumun. Hovoril so mnou po anglicky s maďarským prízvukom a podľa topánok, kabáta a čapice mohol byť pokojne Rakúšan, Estónec alebo Belgičan. Cestoval z Zürichu do Mosonmagyaróváru, kde má u jednej rodiny odložený svoj diplom.

Mám v sebe niečo rozdvojené. V detstve som to riešil tak, že som sa hral na orientálnu (!) rozprávku o Sindibádovi Pozemskom a Sindibádovi Morskom. Tí dvaja sa škriepili, lebo jeden videl zem z mora a druhý more z pevniny, ale nakoniec sa vždy dohodli. Ale nepochopili. To ma sprevádza celý život. Som schopný mať na tú istú vec dva celkom protichodné názory. Dokážem svoje rodné mesto nemilosrdne kritizovať, ale pred neprajníkom, neobjektívnym cudzincom alebo cynikom dokážem za Bratislavu položiť život. To celkom nie, ale viem sa za ňu biť ako... Nie ako lev, ale ako... Poviem to takto: Aj napriek všetkému, čo vidím a viem, to mesto mám... Čo nás má dáky Angličan ironizovať? Otca mu jeho britského naháňam. Ale ináč je to fajn chlap. Veď ani my nie sme celkom... A čo sme si, to sme si. Robert Pynsent je Sindibád Londýnsky a ja Sindibád Bratislavský. Nakoniec sa vždy dohodneme. Ale nepochopíme.

[1] Galileo Galilei (* 15. 2. 1564, Pisa – † 8. 1. 1642, Arcetri pri Florencii) bol taliansky filozof, fyzik, astronóm, matematik obdobia renesancie, jeden zo zakladateľov súčasnej experimentálno-teoretickej prírodovedy. Pripisuje sa mu autorstvo výroku Eppur si muove! A predsa sa točí! (Zem sa krúti okolo svojej osi).Verejne a pritom nahlas vyslovil ohromujúce tvrdenie, že veda sa viac nemôže zasadzovať za Ptolemaiov geocentrický model.

Raba Suli

Naše posvätné schody poznačil Ivanov epileptický záchvat. Ten chalan bol od nás desať rokov starší, vážny a ubolený ako zvyšok po koleno amputovanej nohy. Mal v očiach dospelosť a smútok. Chodil domov, na našu ulicu, iba raz za čas, na vychádzku z polepšovne. Jeden podvečer sa z ničoho nič zvalil na schody, celé telo mu sťahovali kŕče a z úst mu vychádzala pena. Metal sa a vzpínal do oblúka, akoby zápasil s neviditeľným súperom. Ktosi z našej detskej bandy povedal, že Ivan má padúcnicu, čo je oveľa silnejšie slovo ako epilepsia. Nedokázal som ujsť ako ostatní, ani mu pomôcť, iba som tam stál a s vytreštenými očami som sa naňho pozeral. Odvtedy sme sa tým schodom vyhýbali, ale chýbali nám. Indiáni mávali svoje posvätné miesto, na ktorom sa konal potlach. [2] Rituálne stretnutie náčelníkov a bojovníkov kmeňa. V čase, keď som bol obyčajná bezprávna uličná žubrienka, sa na našej ulici potlachy odohrávali v korunách stromov alebo na tých poznačených schodoch pred starým radovým domčekom. Keď sme podrástli, boli nám konáre nepohodlné a schody iba tri, krivolaké Uličné schody nám nevyhovovali, starší chalani neboli pri dôležitých veciach dosť vysoko a my decká na chodníku sme prekážali okoloidúcim. Kým som vyrástol na bojovníka kmeňa, jedného smutného dňa z našej ulice zmizli plynové lampy. S nimi sa skončilo niečo dávne, krásne a pokojné. Uzavrela sa epocha, kultúra, storočie. Onedlho sa na konci Moskovskej ulice, tam, kde sa stretávala s našou Poľnou ulicou, objavilo niečo zvláštne, tajomné, nepochopiteľné. Mohol by to byť katafalk, pomník, náhrobný kameň. Niečo ako mystický čierny hranol s magickými rozmermi 1 : 3 : 9 vo filme Odyssea 2000. Deti žijú smerom dopredu, minulosť sa za nimi rozplýva ako para. Zabudli sme, že pred rokom rozkopali našu ulicu, uložili do zeme káble a napojili na ne elektrické osvetlenie. Osadili vysoké neónové lampy, ktoré polievali našu romantickú ulicu studeným bielym svetlom a výstražne bzučali v dráždivej vysokej tónine, v akej sa zvoláva hmyz pri párení. To čudné, čo vyrástlo na okraji chodníka, bola veľká rozvodná skriňa. Na iných uliciach ju mali tiež, ale holú, len z pozinkovaného plechu. U nás robotníci z troch strán a zhora obložili plechovú skriňu mramorom. Bledohnedým, žilkovaným, s okrajmi a rohmi ozdobenými vybrúsenými žliabkami. Na zacementovaný vrch voľne položili ťažký mramorový kryt ako veko na katafalk, ale užšie. Hranaté mramorové korýtko s pätnásťcentimetrovými okrajmi. Nezvyčajný objekt vyrástol z noci na ráno priamo z asfaltu. Ale nie je vylúčené, že z noci na poludnie, lebo ráno sme išli do školy opačným smerom, na Mlynské nivy, tak je možné, že ho ešte len osadzovali. Keď sme sa vrátili domov, zahodili sme školské tašky a zbehli sme sa ako opičie stádo okolo počítača. Mramorom obložená rozvodná skriňa bola oslňujúca novinka, zásah do uličnej tradície, do jej architektúry, do jej starobratislavského predmestského ducha. Elektrická opacha mala meter a pol na výšku, trošku viac na dĺžku a široká bola tak na tri dlane. Žiarila novotou a aj cez mramorový obklad vydávala takmer nečujné súvislé bzučanie. Keď ste na ňu položili ruku, cítili ste jej energiu – žila a jemne sa chvela. Ľuboš Jurík mal vrodený dar dávať veciam meno (to bývala v rôznych kmeňoch dôležitá funkcia, bez takých mužov by sa žiadne veci nedali pomenovať). Pozoroval nečakaný artefakt z bledohnedého mramoru a vyhlásil: „To je budinka!“ A pod tým výstižným a milým pomenovaním sme rozvodnú skriňu prijali za svoju. Nechápali sme, prečo ju u nás vybudovali takú prepychovú a vyzdobenú. Je možné, že Československo opäť raz práve doviezlo cez pol zemegule, až z Kuby, tony mramoru, ktorým nám Fidel Castro platil za nové cukrovary. Nekvalitným kubánskym mramorom boli celkom zbytočne obložené desiatky budov, medzi inými aj Dom ROH a budova STV v Bratislave. Ten mramor bol krehký a chúlostivý ako porcelán. Lámal a mrvil sa pod bežným dotykom. Keď poviem, na čo sme budinku používali, niet sa čomu čudovať.

Tá rozvodná skriňa sa v našich detských očiach menila na kráľovský trón, na sedlo arabského koňa, na sedadlo v kabíne kozmickej lode, na kreslo náčelníka kmeňa a jeho poradcov. Budinka bola pre našu bandu posvätná. Istú energiu vyžarovala a z nás nasávala našu zvedavosť, nenásytnosť, vzrušenie a čistotu. Keby sa ma niekto na druhom konci sveta spýtal, ako si predstavujem domov, tak by som mu niečo naklamal. Ale vám poviem pravdu: domov pre mňa znamenalo byť s našou bandou okolo budinky, alebo s Ľubošom na nej sedieť. Vtedy a tam som pochopil, čo pre niekoho znamená jeho kaplnka, oltár, runa. Budinka sa stala miestom našich nekonečných rozhovorov, škriepok, kamarátskych spovedí. Celkom samozrejme sa tam zo starých schodov preniesol potlach. Najprv na nej sedeli najstarší chalani, Gringo, Dodo Cabadaj, potom mladí samozvaní vodcovia našej bandy, ako bol Marián Brhlík. Postupom času sme na budinku dorástli my, dvaja uliční rozprávači, Lubote a Borite. A po nás ďalší a ďalší. Moskovská ulica bola v tých časoch ako odpojená od sveta. Od rána do večera po nej nechodili ľudia ani autá. Nikto okrem tých, čo na Moskovskej bývali. Ľudia sa tej ulici nevyhýbali, iba po nej nemali kam ísť. U nás, na jej konci, nič nebolo, nikam neviedla, nič nesľubovala, nikoho nelákala. My predmestské decká sme ju využívali ako ihrisko, ako asfaltovú lúku, ako pristávaciu plochu. Hodiny sme ničím nerušení hrávali jemné a zložité hry ako sochy, chodníky, letný hokej na asfalte a obľúbený soritaš. Najčastejšie večer, ale aj hocikedy cez deň sme sa zhromažďovali okolo budinky. Bolo isté, že ostatné decká už tam sú alebo o chvíľu prikvitnú. Vodca našej bandy, spravodajca o zvláštnej udalosti, alebo pútaví rozprávači sedeli na budinke a okolo nich sa vznášal žiarivý energetický oblak egyptských chrámových kňazov. To, čo sa povedalo z budinky, každý počúval a rešpektoval. Na nej sa žmúrilo, opacovalo, žialilo aj oslavovalo. Na tej budinke sme s Ľubošom uzavreli stávku, ktorá nám obidvom navždy zmenila život. Málokedy sa na nej sedelo obkročmo (aj preto, že hranaté okraje rezali do stehien). Z budinky starší chalani rozprávali legendy o našich predchodcoch, z budinky sa dohadovali plány na bojové výpravy, z budinky Ľuboš rozprával, ako bol s kapitánom Nemom v ponorke. Ja som z toho mramorového trónu opisoval chalanom svoju návštevu Červeného námestia v Moskve. A vtedy som aj všetko pochopil. Ten istý štýl, ten istý mramor – Moskovské námestie a Moskovská ulica. To preto dal dakto snaživý rozvodnú skriňu obložiť ako katafalk, preto vyžarovala takú silnú energiu. V plánoch národného výboru to svojím názvom Moskovská bola privilegovaná VIP ulica. Ale nám to bolo jedno – veď aj v Novej Dubnici a v internáte na Mladej garde, ktoré boli postavené v rovnakom štýle, boli ľudia šťastní. Lebo sa tam kamarátili, milovali a boli mladí. Ako my na budinke. Dnes je naše kmeňové posvätné miesto zneuctené ako mnohé iné na svete. Našu budinku odstránili a polovičku domov zbúrali. Ktosi mocný a hlúpy v tej krásnej pokojnej štvrti starodávneho cintorína, zelene a domčekov postavil ozrutný odporný chrám režimu – budovu obvodného oddelenia Verejnej bezpečnosti, dnes Políciu, obvodné oddelenie II. Trest za to, že má základy na našom teritóriu, je ten, že z budovy začali opadávať obkladové kachličky už týždeň po dokončení. My sme našťastie zažili slávu budinky v plnom lesku.

Najčastejšie sme na našej ulici hrávali futbal na malé bránky. Malo to nevýhodu, ktorú nikto nahlas nevyslovil. Dokonca je možné, že sme si to ani nemysleli – ale chýbali nám dievčatá. A ak sa výnimočne zapojili, zlepšila sa hravosť, ale skončil futbal. Neviem, či ste si to všimli, že ženy už boxujú, hrajú golf alebo hokej. Ale v uličnom futbale na malé bránky sa nechytajú. Spleť nôh, malá nekvalitná lopta a tajfún telepatických dohovorov, škriepok, poloprávd a klamstiev. Futbal na malé bránky sa hrá viac v hlave ako na asfalte. Ten nenápadný šport si vyžaduje špeciálnu priamosť aj zložitosť chlapčenskej mysle. Ale handicap dievčat nie je iba v tom. Najlepšie to vysvetlím na príklade. Raz som si v Medickej záhrade čítal noviny a okolo vypusteného popraskaného bazéna sa bezradne naháňali deti. Zrazu na prekvapenie všetkých jedno dievčatko vykríklo: „Poďme sa zahrať futbal na malé bránky. Ale bez bránok!“ „Prečo bez bránok?“ spýtal sa pohoršene jeden chalan, akoby neveril vlastným ušiam. „Lebo ja neznášam, keď dostávame góly!“ vysvetlilo dievčatko, a tým aj vystihlo podstatu problému. Dievčatká, neskôr aj ženy, by boli ochotné góly dávať. Ale dostávať ich nechcú za žiadnu cenu.

Na Poľnej ulici bola veľmi obľúbená hra Varí sa to, pečie sa to, čo bola miestna verzia vybíjanej. Bavilo nás, že sme si mohli zvoliť štát, aký zastupujeme. Niekto bol Španielsko, iný Nórsko. Je zaujímavé, že Amerika bol vždy najstarší z nás, Karol Brhlík, ktorý skončil v Texase. Rakúsko bol Dušan Jurík, ktorý potom roky robil taxikára pri Viedni. Občas sa vyskytol niekto, kto bol Západné Nemecko, ale nepamätám si, že niekto by bol Nemecká demokratická republika. To už skôr sa vyskytlo Maďarsko, v ktorého farbách hru Varí sa to, pečie sa to hrával chlapec menom Kaloczay. Dnes by asi nebolo dosť štátov pre dievčatá, ale vtedy sa používalo poslovenčené české názvoslovie Anglia, Francia. Ja som bol vždy Čile, páčilo sa mi, že ten štát je dlhý a tenký ako ja vtedy. Princíp hry bol ten, že v strede lúky bol pekáč s loptou. Jeden z nás, ktorého sme vypočítali, bol kuchár. Okolo stáli štáty a pripravovali sa na divoký útek čo najďalej od stredu. Mali na to toľko času, kým kuchár spevavo zarecitoval: „Varí sa to, pečie sa to a zje to...“ a vyslovil meno niektorého štátu. Dajme tomu – Rakúsko. Rakúsko muselo zastaviť a kuchár sa pokúšal zasiahnuť ho horúcou loptou. Ak trafil, išlo piecť Rakúsko a kuchár si vybral svoj štát. Na tej hre bolo výnimočné, že to najzaujímavejšie sa odohralo hneď na začiatku – pri tom, ako sme si vyberali štáty. A naše komentáre okolo toho. Nič nie je náhodné. Skúste si teraz rýchlo vybrať štát, za ktorý by ste súťažili v hre Varí sa to, pečie sa to, a zamyslite sa nad svojím výberom. Ja by som dnes volil Veľkonočný ostrov, ďaleko od všetkých.

Najafektovanejšia hra bola Na sochy. Neznášal som ju, ale do hry bolo nebezpečné nevstúpiť. Potom by sa tí, čo milovali hru Na sochy, nehrali moju obľúbenú hru, čo ja viem, chodníky alebo vybíjanú. Znova sa vypočítavalo a na koho to slovo padlo, roztáčal sochy. To znamená, že vás chytil za ruku ako vrhač kladivo, zatočil s vami a vypustil vás do priestoru. A ten vypustený sa akoby dotočil na koniec svojej dráhy a zostal nehybne stáť v nejakej polohe. So skrútenými rukami, s čudným výrazom v tvári, ako živá socha. A ostatní hodnotili, ktorá socha bola najvydarenejšia. No a čo? Pýtam sa. Čo z toho? V tom je práve to tajomstvo, ktoré človek v dospelosti nechápe. Deti žijú vo večnosti okamihu. Nerozmýšľajú, aké výhody im víťazstvo alebo prehra prinesú. Živia sa sledom obrazov. Baví ich to, čo sa hýbe a pritom opakuje. Tabule detskej mysle sú nepopísané, nemajú vízie veľkých ziskov a víťazstiev, akými denne kŕmia svet médiá. Pre dieťa bola malulinká výhra v súťaži uličných sôch nefalšovanou slasťou. Ako duchovný bonbón. Nič menej, nič viac. Nemuseli sme to zaznamenávať, ukrývať, obhajovať. Výhra – prehra, šup, ideme ďalej. Len ste nesmeli vyhrávať priveľa. To potom prestalo ostatných baviť. Tak ako keď sa niekto pri žmúračke pridobre skryl. Ulica je zárodok každej spoločnosti so všetkým, čo k tomu patrí.

Ale ak si niekto myslí, že deti sú neskazené a túžia po slobode, tak to je najväčší omyl, ktorý vznikol po vyjdení románov o Tomovi Sawyerovi a Huckleberym Finnovi. Mark Twain opísal dvojicu divokých amerických chalanov, ktorí boli v skutočnosti zmenšeninami dospelého amerického tuláka. Verte mi, decko miluje pokoj, bezpečie, opakovanie, rituály. Je na ulici, v škole aj doma asi také slobodné ako šachový koník na šachovnici. Z každej strany ho ohrozujú nepriatelia, príkazy, zákazy. Najkrajší deň pre väčšinu detí je taký istý, ako bol včerajší a bude zajtrajší. Raňajky, škola, šup tašku do predsiene, debata, futbal, cintorín a domov, večera je na stole. Stačilo, ak na lúke pred domom vypílili strom, a už sme boli mesiac vykoľajení. Hrali sme roky vyskúšané tradičné hry na nožnice, chytku, skovku. Neskôr vybíjanú, volejbal bez siete. Dievčatá hrávali gumu a škôlku. Do tej sme sa pár ráz zapojili aj my. Ale keď som skackal na jednej nohe po kríži namaľovanom kriedou, cítil som sa, s prepáčením, ako blbec. S dievčatami sme sa hrali hry, pri ktorých sme boli ochotní pristúpiť na niečo, čo chalanskej mentalite nesedí – sebazaprenie. Dokázali sme stíšiť plamienok svojej agresivity, ctibažnosti, panovačnosti a túžbe po víťazstve. Dokázali sme predstierať, že sme o trošku slabší, nešikovnejší a hlúpejší ako v skutočnosti. Lebo prítomnosť dievčat každú hru rozžiarila, posvätila. Ešte sme nemali naštartované Leydigove bunky, ešte luteinizačný hormón nezačal vyčíňať s testosterónom. Ale beta endorfíny provokujúce dotyky a hladkanie už unikli ako nevinný chĺpok v trenírkach. Nie často, ale občas sme začali s dievčatami z ničoho nič zápasiť. Stalo sa, že to prekročilo hranicu opatrného vykrúcania rúk a iných chvatov a ocitli sme sa za hranicou bolesti, ale nedokázali sme odolať, aj keď hrozilo, že skončíme s poškriabaným ksichtom. A človek zrazu precitol, akoby sa vynoril spod vody. Zadychčaný stál pred rozstrapateným dievčaťom a ani jeden sme nechápali, čo sa to stalo. Naše prijímače prijímali na obrazovke iba zrnenie. Od akéhokoľvek sexu, ešte aj od nevinného bozku, to malo tak ďaleko ako balet od boxu. Ale dávalo to zmysel. Aj keď to bolo takmer nepochopiteľné. Všetko racionálne ponúkalo argumenty proti hre s dievčatami, ale emócie boli za. Niečo sa pritom v našom vnútri dialo. Ako keď je kastról s vodou na sporáku. Ešte sa nič nedeje, ale na dne sa tvoria prvé bublinky. Prítomnosť dievčat v hre menila jej zmysel. Niežeby nám zrazu nešlo o víťazstvo. Dokonca ešte viac, ale nielen oň. Testovacie prístroje registrovali prítomnosť sympatií, averzií, konkurenčných vĺn. V každom z chalanov sa zaplo niečo bláznivé, smelé, neočakávané a nebezpečné. Skákali sme z vysokého múru na asfalt, zo stromu na strom ako opice, Eči na všeobecné aj svoje prekvapenie zhltol živú zelenú žabku. A zabralo to. Keď dnes situáciu hodnotím, v očiach Heleny a malej Srncovej som videl obdiv. Možno by stálo zato ten trik vyskúšať aj teraz, v dospelosti. Ale veď už roky nič iné nerobíme. Dievčatá boli rozhodujúci prvok v živote na dvore a na našej ulici. Chlapčekovia sú v tom predškolskom a školskom veku detskí, naivní a nechápaví ako teľce. Ale dievčatká sú už päťročné v plnej forme a desaťročné by mohli šéfovať špiónskej sieti.

S naším Raba Suli to bolo ako pri zakladaní novej ríše. Na troskách predošlých civilizácií. Z ústneho podania sme vedeli, že Raba Suli hrávali bratislavskí chalani generáciu pred nami a aj tí pred nimi. Hru Raba Suli s láskou spomína aj Julo Satinský v knihe Chlapci z Dunajskej ulice. Princíp je lovec a obeť, policajt a zlodej. Nedávno nakrútili bratia Cohenovci film Táto zem nie je pre starých. Šerif Tomy Lee Jones prenasleduje profesionálneho vraha – typické Raba Suli. Zrod tej hry sa strácal v šere dávnej minulosti. Žiadne písané pravidlá sa nezachovali, ale dôležitý bol jej duch – bez ohľadu na názov ju hrali chalani v cisárstve a aj dávno pred nimi. Istotne jej rozkvet bol v stredoveku, Raba Suli fungovalo aj v Ríme, v Starom Grécku, v Egypte aj v Mezopotámii. Videl som na reprodukciách nástenných malieb z éry kráľa Chammurabiho naháňajúcich sa chalanov, celkom jasné Raba Suli. Mohli sme sa Gringa a ostatných starších chalanov na našej ulici vypytovať, koľko sme chceli, nič, čo by sme mohli použiť ako scenár, by sme sa nedozvedeli. Oni iba mávali rukou nad márnosťou novej doby, vzdychali a ochkali, že to nie je, ako bývalo. Preceňovali sa – a nás podceňovali. Dnes už mi je jasné, že každá generácia musí k svojmu Raba Suli dospieť. Vychovať si svojich vodcov bandy, bojovníkov, pešiakov, solitérov aj zradcov. Nedá sa to unáhliť, bude až bude. A ak sa na ulici neurodí, možno aj nebude. Prekliatie sa zlomilo príchodom nového chlapca. Do rekonštruovaného domčeka na Moskovskej ulici sa prisťahovali noví obyvatelia, rodina Múdrych. Ich syn sa volal Peter, bol rovnako starý ako Ľuboš, odo mňa o rok starší. Modrooký, svetlovlasý, dobre stavaný. Múdri mali doma dielňu, Petrov otec všeličo majstroval a aj syn mal obidve ruky pravé. Hovoril spisovnou slovenčinou, ktorej na našej ulici takmer nikto nerozumel. Napríklad vyslovoval poľieuka namiesto našej poléfky, ale v hlave to mal upratané a zažaté. Nebol typický vodca bandy, aj keď na to mal, ale ani sa nezaradil medzi pešiakov. Ocitol sa v úlohe rešpektovaného rozhodcu. Mával v sporoch dôležité slovo. Poradca Múdry je pre každý prípad ideálne riešenie.

„Prečo si Raba Suli rovno nezahráme?“ spýtal sa po pol roku zbytočných rečí okolo posvätnej hry. „Ľuboš s Borisom dajú dokopy pravidlá a my vyrobíme a pripravíme, čo treba.“ Myslel tým drevené pištole, drevené dýky a drevené peniaze. Hovorí sa, že pri zaváraných olivách je najťažšie vybrať z pohára prvú, ostatné sa už sypú. Tak poďme sa hrať!

Akoby sme s Ľubošom čakali iba na ten impulz. Za roky sa v nás nazbierali nápady, triky a finty na desať Raba Suli. V komore prerobenej na čarodejníkovu chyžu sme navymýšľali toľko akcií, že ich realizáciu by nezvládla ani produkcia amerického veľkofilmu. S ceruzkou v ruke sme vo svojej fantázii disponovali neobmedzeným rozpočtom a ľudskými zdrojmi. Riadili sme sa Mao Ce-tungovým heslom Partizán je ryba, ktorá pláva v mori obyvateľstva. Vôbec sme nebrali do úvahy, že sme zatiaľ aj s hluchonemým Kakovým bratom iba piati. To, že je Kakov brat hluchý a nemý, sme si v detstve vôbec nevšimli. Hral sa s nami ako ktorýkoľvek iný chalan. Vtedy nám to pripadalo normálne, ale dnes sa čudujem, že chápal, čo mu hovoríme, a my sme bez najmenšieho problému rozumeli tomu, čo povedal on. Len nie som si istý, či sme pri komunikácii používali reč, alebo niečo iné, čo sme už zabudli. Asi to bolo tak, lebo dospelí nemali našu schopnosť s Kakovým bratom komunikovať, preto ho poslali do špeciálnej školy. V našej bande bol ako každý iný, iba nemal svoje meno, všetci sme ho volali Kakov brat.

Určili sme, že budeme hľadať poklad. Jedni ho budú strážiť, druhí hľadať. Zlodeji a policajti. Pretože nikto z nás nechcel byť policajt, uzavreli sme dočasný mier s chlapcami z vedľajšieho Nového domu. Za prísľub voľného prístupu do nami stráženého a ovládaného Ondrejského cintorína na sviatok Všetkých svätých. Aby aj oni mohli kradnúť sviečky a robiť si trofejné voskové gule. Za tú cenu by boli súhlasili s čímkoľvek na svete, nielen s úlohami prenasledovateľov.

Teritórium určené pre Raba Suli bolo obrovské. Od rohu Moskovskej ulice cez Medickú záhradu až po Stalinovo námestie a Hlavnú stanicu. Príprava bola veľkolepá. Za týždeň sme s Ľubošom vyrobili veľkolepý plán hry. Zapojili sme do príprav aj dievčatá, Helenu, Evu a jedno dievča, ktoré malo po obrne chromú nohu vystuženú kovovou ortézou. Chodila iba s barlami, ale bola rozprávkovo krásna a dobre kreslila. V tých časoch malo veľa ľudí dáku telesnú chybu, protézu, riadny hrb alebo pod krkom obrovský hrvoľ ako holub z nedostatku jódu vo vode. To bolo normálne, nikto nikoho neľutoval ani nepodceňoval. Každý sa usiloval prežiť bez súcitu.

Tri dni sme s Ľubošom behali po meste a na chodníky a na steny sme kriedou kreslili značky, ktoré mali hráčov priviesť k cieľu. Museli nájsť tajné skrýše, v ktorých boli uložené drevené pištole, gumipušky a fľaštičky s tekutinou, po ktorej vypití sa človek stal neviditeľným alebo sa mu strojnásobila sila. Vyrábali sme mŕtve schránky s úlohami ako ukradnúť z búdy dozorcu na detskom ihrisku lopatku či odviezť sa bez cestovného lístka od Avionu na Hlavnú stanicu. Tam prebehnúť cez koľajnice strážené železničnou políciou a nájsť poklad ukrytý vo veľkej starej odstavenej parnej lokomotíve. Súčasťou hry bol anonymný list na železničnú stanicu, v ktorom sme oznamovali, že skupina neznámych páchateľov sa pokúsi starú lokomotívu ukradnúť a predať do zberu.

Nemôžem povedať, že to bolo najvydarenejšie Raba Suli. Petra prichytil revízor bez lístka v električke a rodičia zaňho museli zaplatiť pokutu. Duti zostal až do večera zamknutý v búde, dozorca z neho dvoma fackami vymámil, kam chodí do školy, a nelenilo sa mu ísť ho udať. Aj Ľuboša vyfackal železničiar, keď prebiehal cez koľajnice. Ja som sa pri naháňačke po cintoríne potkol o korene, spadol som a zlomil som si dva predné zuby. K pokladu v lokomotíve sa nakoniec dostal iba Peter Múdry. Ale už na druhý deň sme to Raba Suli nepovažovali za fiasko, naopak. Keď sme si o týždeň sadli na budinku a mladším chalanom, ako bol Robo a Eči, ale najmä Helene, Soničke a Dolinke sme začali rozprávať o tom slávnom dni, tak nám slová bežali z úst a poskakovali ako opice na špagátiku. Mali sme paletu, z ktorej sme červenou, čiernou a zlatou farbou maľovali veľké plátna. Naháňačky, súboje, zápas s dozorcom, škandál s revízorom. Dutiho facky sme opísali ako mučenie, ktorým z neho dostali tajné informácie. Naše Raba Suli každým ďalším rozprávaním rástlo a stávalo sa farbistejším a napínavejším. V dejinách našej ulice žiarilo ako vynikajúca, vydarená a ťažko opakovateľná akcia. Tam som pochopil, že dejiny sa nezachovávajú podľa toho, čo sa naozaj stalo, ale ako ich zapísali historici.

O mnohých uličných hrách sme boli presvedčení, že sme ich my vymysleli a s nami aj zaniknú. Napríklad taká hra na slepú babu. Jej vrcholné predvádzanie je zobrazené na perzských miniatúrach aj na starých japonských erotických obrázkoch. Hrala sa v osmanských háremoch aj na dvore francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. zvaného Slnko. Slepá baba fungovala v chémii ľudských vzťahov ako katalyzátor – urýchľovala reakciu, ale nevstupovala priamo do nej. Na našej ulici prešla slepá baba zložitým, ale celkom pochopiteľným vývojom. Od poctivej, nevinnej, naivnej verzie, ktorú sme hrali chlapci medzi sebou, až po galantné hry rozpálených samčekov a samičiek. Už veľmi dávno som sa nehral na slepú babu. Ale... naozaj? Nie je celý náš život hra na slepú babu? Nerobíme to isté? Zakrývame si oči, aby sme nevideli, čo vidieť nechceme? A videli len to a tak, ako chceme? V podstate áno, ale motivácie sú iné, menej vznešené, menej poetické, menej erotické. Lebo tú hru tesne po vyhnaní z raja vymysleli Adam a Eva, aby si trošku spestrili život. Hovorí sa, že žena si zakrýva oči, aby zistila, kam až muž dôjde. Muž si zakrýva oči, aby si mohol predstavovať, že ide niekam celkom inam. Ale od prvej hry, keď mi zaviazali oči vlhkou šatkou, zapáchajúcou potom a vzrušením predošlých slepých báb, muselo ubehnúť ešte veľa času, kým som sa dokázal do slepej baby dostať, vychutnať si ju a užiť, ako sa patrí. Prežíval som hlboké zdesenie. Marián Brhlík mi utiahol šatku tak natesno, že sa mi zarezávala do mäkkej detskej hlavy a ťahala mi vlasy. Prvý raz v živote som naozaj nič nevidel. Ani tmu nie, iba miliardu poskakujúcich svetielok a hnusné nič. Už vtedy som chápal rozhovor rozprávkových ľudkov s Kameňožrútom o Ničote.

„Zmizlo úplne všetko.“

„Zostala tam obrovská jama?“

„Kdeže, jama by bola aspoň niečo. Ale tam nezostalo vôbec nič!“

To som ja videl – vôbec nič. A podľa krutých pravidiel ulice mnou niekoľko cudzích rúk tri razy zatočilo, takže sa mi zakrútila hlava, takmer som spadol. Na roztrasených nohách som sa chcel rozbehnúť, ale netušil som kam.

Princíp tej hry všetci poznáte, ale pre istotu: slepá baba sa hrá na ulici, na dvore, na ihrisku. Jednému dieťaťu sa zaviažu oči šatkou alebo handrou a má za úlohu niekoho z vidiacich účastníkov hry chytiť. Ostatní sa nerozutekajú, ale krúžia okolo slepej baby, provokujú ju dotykmi od chrbta a výkrikmi. Cení sa, keď sa niekto nechá takmer chytiť a v poslednom okamihu šikovne vyviazne z pasce. Decká vypočítané alebo určené za slepú babu používali pri hre rôzne techniky. Nádherne sa prejavili budúce charaktery, mentalita aj temperament. Niektorí prijali svoj údel slepej baby priamo a poctivo. V rámci svojich schopností sa so zaviazanými očami pokúšali niekoho chytiť a spraviť z neho slepú babu. Ale tým poctivým sa aj najmenej darilo. Iní sa zakláňali, aby využili obmedzený výhľad pod spodným okrajom šatky – stačilo rozoznať nohy. Iní predstierali, že narazili do stromu, a šatku na očiach si posunuli. Aj pri tejto hre sa deti presvedčili, že troška podvádzania nie je na škodu. Skúsení hráči používali rôzne finty, predstierali nešikovnosť, rezignovanosť, nečakané výpady. Niektorí sa pohybovali ako hlinený Golem, iní boli prefíkaní a rýchli ako lasičky. Ale všetci sa mýlili, lebo hra ešte nedozrela do správneho štádia. Jej pravým cieľom nie je nedať sa chytiť – naopak. Slepá baba sa hrá, aby ste sa dali chytiť – ale od toho pravého. A to sa vždy nepodarí, a ak aj áno, to, či to bola výhra, alebo prehra, sa potvrdí až časom. Tým sa slepá baba najviac podobá na naozajstný život.

[2] Potlach je indiánsky ceremoniál, ktorého cieľom je získanie alebo udržanie prestíže. Slovo potlach pochádza z indiánskeho jazyka nootka.