Nehanebné neviniatko

Dominik Dán

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán, 2005

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2005

ISBN 80-8085-049-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o.,

2011

1

JANUÁR 1997

Kto raz okúsil slasti veľkomesta, už nechce žiť inak. Lenže v živote má všetko svoje za a proti. Veľkomesto je ako lis na unavené, prezreté hrozno. Veľmi pomaly, disciplinovane zoradení v násypníkoch doň padáme a vyteká z nás šťava, ktorá mizne v nenávratne.

Medzi nesporné výhody veľkomestského života patrí pohodlie a všemožné služby na dosah ruky, ale aj rýchla a hektická smrť, ktorú často zavinia skôrnatené cievy, unavené srdiečko, ale aj ruka blížneho nášho...

A práve to je problém, ktorý nedá spávať celému zástupu ľudí, ktorým sa smrť stala povolaním a osudom. Lekári v nočnej službe, hasiči a záchranári, policajti – obchôdzkári, detektívi, vyšetrovatelia, prokurátori a sudcovia, obete a... páchatelia. Na páchateľov neslobodno zabúdať! Bez nich by to nešlo. Bez nich by nebolo čo robiť, nočné služby by boli iba nudnou stratou času, mizerne plateného a zbytočne premrhaného na úkor rodiny a vlastného zdravia. Páchatelia majú v tejto zostave nezastupiteľné miesto. Sú ako planktón v oceáne, stoja na najspodnejšom stupni potravinovej pyramídy a poskytujú živobytie všetkým nadradeným organizmom.

Patria k nim aj chlapci z oddelenia vrážd.

Priživujú sa na nešťastí druhých a na smrti ľudí, ktorých predtým nikdy nevideli, ani nepočuli ich hlas. Nech to znie akokoľvek paradoxne, smrť im prináša život. Za to, že sú ochotní maznať sa s ňou a nehnusí sa im podísť bližšie a dotknúť sa jej, dostávajú peniaze, a za tie si kupujú jedlo, teplo, vodu... život. Život pre seba a pre svoje rodiny.

Žijú zo smrti, pretože sú detektívmi z oddelenia vrážd a v Našom Meste je práce tohto typu neúrekom!

Mesto je mesto a veľkomesto, to je ešte čosi viac. Musí mať niečo zvláštne, niečo, čím sa od obyčajného vidieckeho mestečka odlišuje, niečo, čo mu všetci závidia.

Naše Mesto to má. Každý rok v ňom zabijú vyše tri desiatky nevinných obetí a od chudákov detektívov každý očakáva iba jedno, odpoveď na otázku, kto to spravil. Ak k tomu prirátame ďalšie tri-štyri desiatky podozrivých samovrážd a náhlych úmrtí, poľahky zistíme, že neprejde týždeň, aby chlapci z mordpartie nevyfasovali čerstvú mŕtvolu, s ktorou sa treba pohrať a odpovedať šéfom na to, čo ich zaujíma zo všetkého najviac. Kto je vrah?

Naše Mesto je veľkomestom pre každého správneho mešťana, čo si zamiloval nedeľné prechádzky po nábreží, randenie na korze, ranné tlačenice v preplnených električkách a zápchy... aj tie v dopravnej špičke. Je veľkomestom, nech si frfle kto chce čo chce o počte obyvateľov na kilometer štvorcový. Je veľkomestom aj napriek absencii do neba trčiacich mrakodrapov a mnohomiliónových davov náhliacich sa po pohyblivých schodoch do metra.

Naše Mesto je veľkomestom, pretože naši spoluobčania kradnú, klamú, podvádzajú, rozkrádajú, prepadávajú, znásilňujú a mordujú blížneho svojho vo veľkomestskom štýle, presne podľa vzoru seriálov z televíznej obrazovky, ibaže s oveľa bolestnejším a bezvýchodiskovejším koncom.

Život vo veľkomeste nie je nič závideniahodné. A ak, tak iba do prvej zlej skúsenosti. Do prvého okradnutia, prepadnutia, znásilnenia alebo niečoho ešte horšieho, na čo bežný smrteľník z vidieka nechce pri občasnej návšteve betónového monštra ani len pomyslieť, pretože potom, či chce, alebo nie, musí zavolať policajtov a pozrieť sa im priamo do očí.

A rozprávať.

Vyrozprávať svoj príbeh a neklamať, lebo na to sú všetci policajti na celom svete náramne citliví.

Porozprávať svoj príbeh.

To je to, čo je na každom novom prípade najzaujímavejšie a zároveň najsmutnejšie.

2

Detektívi Richard Krauz a Jozef Fischer, nerozlučná dvojica z oddelenia vrážd, sedeli v začmudenej krčmičke U Jumba. Boli tu preto, lebo im bolo smutno, a tiež preto, lebo tu boli ako doma. A nezanedbateľným dôvodom bola aj krutá zima vonku, ktorá začiatkom januára premenila Naše Mesto na sídlo Ľadovej kráľovnej.

Krčmu U Jumba krátko po kapitalistickej revolúcii vybudoval a veľmi úspešne viedol ich bývalý kolega Viliam Novák, ktorý vďaka mimoriadne strategicky zvolenej polohe, iba desať minút chôdze od Policajného riaditeľstva, nikdy nemal o návštevnosť núdzu.

Boli to dobrí zákazníci, títo policajti. Solventní, slušní, vždy voňavo oholení, poctiví, verní, pravdovravní...

Hádam ste neuverili!

Policajti v Našom Meste boli presne takí istí ako policajti v iných veľkomestách. Večne zarastení smrdeli po dvojdňovej flámovačke ako osem rozdrapených tchorov, pili na sekeru, pľuli na dlážku, v jednom kuse kliali a klamali manželkám o každej len trochu vydarenejšej nočnej službe, nedodržiavali lehoty na vybavovanie spisov a sprosto nadávali na nadriadených. Nadriadení robili presne to isté čo ich podriadení, ibaže oveľa prefíkanejšie a utajenejšie, aby ich nevideli bonzácki kolegovia a bonzácki nadriadení, pretože každý nadriadený má svojho nadriadeného... bonzáka... a tak ďalej.

Ak by sa to niekomu zdalo príliš komplikované, nezaťažujte si s tým hlavu a jednoducho verte, že všetko je v poriadku. Policajti v Našom Meste boli presne takí istí, ako všade na svete. Úplne normálni. Preto ich, ako všade na svete, nemal nikto rád. Ľudia na nich nadávali za každú pokutu, po krčmách si o nich rozprávali vtipy, za chrbtom im ukazovali neslušné gestá a všakovako inak ich urážali... až kým sa nestalo niečo vážne a tí istí ufrflaní ľudia nezačali zháňať niekoho, kto by pomohol.

V núdzi poznáš priateľa, a ak ho nemáš... prídu policajti.

Detektívi Krauz a Fischer sedeli U Jumba a pili malé pivo s vodkou. Neklamný dôkaz toho, že sa niečo stalo, deje, alebo sa má stať. Inak by im stačilo iba pivo. Bolo desať hodín ráno, krátko po otváracej hodine.

Majiteľ zvaný Jumbo si prisadol, opatrne zveril poldruha metrákové telíčko chatrnej stoličke, ktorá ubolene zavŕzgala, a na stôl hodil ranné noviny zložené tak, akoby im chcel úvodné titulky vmietnuť do tváre.

„Tak už to dostal, frajer,“ povzdychol si Jumbo v nádeji, že ich naštartuje a dozvie sa podrobnosti včerajšieho vyčíňania chlapcov z podsvetia.

Nadarmo. Iba fľochli na noviny a s odporom sa zahniezdili. Krauz, vysoký modrooký blondiak atletickej postavy, asi tridsaťpäťročný, sa pozrel na kolegu a pohľadom ukázal na Jumba.

„Povedz mu, nech si tie noviny strčí...“

„Nemôžem,“ oponoval Fischer.

„Prečo?“

„Je silnejší.“

„Aha! Tak nech zaplatí ďalšiu rundu!“

Jumbo pohoršene pokrútil hlavou a hlasným lusknutím naznačil čašníčke Alenke, že je ochotný investovať nejaký šesták do životom zbitých, nevyspatých kreatúr, ak oni budú ochotní investovať nejakú pikantnú informáciu, ktorá sa nikdy neobjaví v novinách ani na žiadnej obrazovke.

„Chlapci, chlapci, takí mladí a takí znivočení! Dnes nerobíte? Je voľno?“ pokarhal ich a na jeden dúšok vyzunkol plný pohár špeciálneho striku, poldeci Becherovky a poldeci vodky s ľadom a kúskom citróna. Nezasväteným hosťom onoho času odôvodňoval svoje chúťky tým, že Becherovka je príliš sladká a vodka mu zase veľmi nechutí, a tak jedine ich kombináciou vzniká pravá chuť, hodná ozajstného chlapa. Pre potenciálnych experimentátorov jedno upozornenie! Skončíte pod stolom skôr, ako poviete švec, ak sa pokúsite vypiť hoci len slabý liter tejto gebuziny. Veľký Jumbo takéto množstvo zvládal bežne, ale mal dlhoročný tréning a fyzické dispozície stopäťdesiatkilogramového samca.

„Máme druhé pivo, tak akí znivočení!? A sme po nočnej, tak neotravuj s robotou!“ ohradil sa Fischer a usmial sa na prichádzajúcu čašníčku. Alenka mala na sebe prekrásnu zelenú uniformu majorky VB, ktorú Jumbo za pár šupov kúpil v nejakom výpredaji. Kúpil ich pre istotu dva tucty, pretože mu nostalgicky pripomínali zašlé časy jeho slávy, keď sa ako zelený obor valil ulicami Nášho Mesta a v mylnej predstave, že koná dobro, šíril okolo seba paniku a chaos.

Totalitné uniformy dal odborne prešiť a originálne oblečenie pre personál bolo na svete! Fischerovi sa na uniformách najviac páčila minisuknička, ktorá odhaľovala z Alenkiných nôh najkrajšiu časť. Zeleným blúzičkám chýbali horné gombíky až skoro po pupok a opäť z toho mali osoh jedine hostia s vyvalenými očami. Slušivá lodička nebola povinná, ale ak si ju niektorá predsa len dala do vlasov, všetci unisono skonštatovali, že niektorým mladým žabkám uniforma vyslovene sekne. A ihličkové lodičky opticky predlžovali perfektne tvarované nôžky do šialenej dĺžky. Baby totiž odmietli slušivé čierne kanady. Ktohovie prečo.

Jumbovi tým úplne pokazili radosť a celý týždeň s ním nebola rozumná reč, až kým ho Fischer nenahovoril na stávku, kto dlhšie vydrží v kanadách bez prezúvania. Jumbo to po pár hodinách vzdal, možno preto, že už vyšiel z cviku, a možno preto, že aj tie najväčšie, čo zohnali, mu boli o číslo menšie. Nech je ako chce, ale potom už dal dievčatám pokoj.

Alenka sa v nebezpečnom uhle nahla ponad stôl a pred každého postavila jeho nápoj. Fischer v záklone odborným okom sledoval líniu zadočku a perfektne tvarovaných nôh a neodolal pokušeniu, aby neprilepil ruku na pologuľu v minisukni.

Alenka bez mihnutia oka dokončila obsluhu a karhavo pohladila Fischera po líčku.

„Chosé, je sotva desať ráno, tak daj pokoj, dobre?!“

Jozef Fischer, pre nápadnú podobu so španielskym toreadorom prezývaný Chosé, smutne pokýval hlavou.

„Na svete niet spravodlivosti,“ zafilozofoval si, „pre normálnych ľudí je ešte len desať, pre nás ponocujúcich už desať, to jest, najvyšší čas na trochu nehy, ale milého slovka nikde!“

S Krauzom, ktorého napriek neodškriepiteľnej podobe s typickým árijcom nikto nevolal Adolf ani Helmut, boli hore celú noc. Nekonečné hodiny strávili pri mŕtvole Burana, ktorý napriek vynikajúcej kondičke a fyzickej odolnosti získanej dlhoročným tréningom boxu posledný zápas neustál. Nečudo. Čo mu vyviedli, to by zložilo aj mamuta, nieto ešte chatrnú ľudskú schránku.

Aj napriek tomu, že do vojny s Bossom, šéfom podsvetia, vstúpil už pred rokom, nepoučil sa a urobil amatérsku chybu. Vyšiel si na promenádu a nedodržal zásadnú prioritu podmieňujúcu prežitie v džungli veľkomesta, neistil sa.

Krauz s Fischerom ho poznali už dávno, poznali sa všetci navzájom. Kamil, Boss, Buran, Buršlák a celá partia z podsvetia, chlapci, čo pred pár rokmi ovládli nočný život v Našom Meste a vďaka nekalým praktikám získali veľkú moc a peniaze.

Poznali sa.

Policajti a vagabundi.

Dvaja detektívi s podsvetím starosti nemali. Nebáli sa ich. Prachy od nich nebrali a vydierať sa nenechali. Vedeli to kolegovia aj chlapci z podsvetia. Hovorili im „tí rovní“ a nebolo v tom za náprstok výsmechu alebo podceňovania. Práve naopak, báli sa ich. Aj jedni, aj druhí. Každý, kto neberie, je nebezpečný a treba sa ho báť. Je nebezpečný, lebo je nezávislý a môže si robiť, čo chce.

Krauz drgol pohárom do novín, aby sa pootočili k nemu a aby mal lepší výhľad na fotografiu na titulnej strane a na palcové titulky, ktoré hlásali, že vojna v podsvetí pokračuje a že ďalší z jej členov to včera večer schytal. Prečítal si pár riadkov a opäť znechutene drgol do novín, aby sa otočili k Fischerovi. Jumbo trpezlivo čakal. Mal smolu. Ani jednému z unavených detektívov nebolo do reči. Boli na nohách už vyše dvadsaťštyri hodín a bolo to na nich vidno. Fischer čítal a pohodlne sa vyvalil na stoličke.

„Hovadinky, nič nevedia, ani netušia...“ komentoval výkon známeho redaktora a znudeným pohľadom zablúdil k najbližšej zelenej minisukni. Krauz sa tiež uvoľnil a odpil si. Na chvíľu sa zamyslel a vrátil sa k udalostiam minulého roka.

Všetko so všetkým súviselo.

Dodrúzganý členok ešte aj teraz pri nešetrnom zošliapnutí zabolel a oko neposlušne slzilo, hoci doktori tvrdili, že sa to časom upraví. Boli to nepríjemné a bolestivé spomienky a realita všedných dní potvrdzovala, že sú stále aktuálne a nedá sa na ne úplne zabudnúť. Opatrnosti nebolo nikdy nazvyš. Hodiť všetko ponad plece by bolo naivným strkaním hlavy do piesku a Krauz s Fischerom mali zamestnanie, ktoré takéto fatálne chyby nepripúšťalo. Keď sa podsvetie hádalo, vždy ostali smeti a oni robili smetiarov pridlho na to, aby sa dali učičíkať. Vedeli, že opäť bude treba navštíviť starých známych a rokovať ako v Teheráne alebo na Jalte, aby vojna skončila a smetiaky ostali prázdne.

Krauz spomínal.

Minulú jar mu zabili kamaráta z detstva. Peter Malík zvaný Malý Pavúk alebo iba Bazmek bol krpec fyzicky aj duševne, ale do partie patril, a to rozhodlo o tom, že Richard Krauz by sa za neho postavil hocikedy a hocikde. V minulosti to už spravil a ochránil ho pred rozbesneným bratom jednej z báb, ktoré krpatý Pavúk vykefoval vďaka blahodarným účinkom rohypnolu. Brat spiacej princeznej bol vyslúžilý paragán a zbil Malého Pavúka tak, že mu museli zdrôtovať čeľusť, ale po Krauzovej intervencii sa vec urovnala a Malý Pavúk prežil. Boli tínedžeri, vtedy sa tomu hovorilo zväzáci, a rany sa hojili neuveriteľne rýchlo.

Chlapci vyrástli a Malý Pavúk sa s Bossom, ďalším chalanom z partie, dali do rýchleho klusu. Veľa múdrych im radilo, že pomaly ďalej zájdeš, ale oni sa rozhodli pre klus a po rovinkách dokonca nacvičovali galop a Malý Pavúk vypadol zo sedla. Rozstrieľali ho v luxusnej audine na rešeto, a pretože to bola vražda ako vyšitá, vtiahli chlapci z podsvetia do diania Krauza s Fischerom.

Stretli sa s Bossom, Pavúkovým tútorom a Krauzovým tiežkamarátom z detstva, inak šéfom novovybudovaného nočného impéria. V polovici deväťdesiatych rokov už Boss vlastnil niekoľko hotelov, nočných barov, erotických salónov, nehnuteľností po celej republike a podieľal sa na veľkých svinstvách... Prečo na nich musel Boss spolupracovať a za akých podmienok, sa Krauz dozvedel až po vyriešení vraždy Malého Pavúka, ale ani to Bossa v jeho očiach neočistilo.

Boss mal problémy a začínalo sa zmrákať. Narobil si ich sám a aj jeho bývalý kamarát Kamil a Kamilovi kamaráti, „Bratstvo kočičí pracky“. Kamil, Buršlák a Buran. Boss zaváhal a nevyplatil, čo mal, namiesto toho ich tlačil do ďalších akcií, ale poslušnosť zlyhávala a z Kamila, Buršláka a Burana sa vyformovala opozícia.

Buršlák bol vyše metrákový sadista, ktorého najväčšou pasiou bolo našľahať sa šampanským s koksom a zájsť na najbližšiu diskotéku, kde zásadne balil baby, ktoré tancovali s nejakým chalanom. Nikdy nie tie, ktoré tancovali dve-tri osamote. Jedine tak mal záruku, že sa do neho niekto zadrapí a odíde s krvavou fasádou. Ešte lepšie bolo, ak ten niekto mal aj kamarátov, o to viac bolo krvavých ksichtov a Buršlák bol vo svojom živle. Keď diskotékové vystúpenie mohol korunovať malým škorpiónom alebo veľkým koltom, nebolo spokojnejšieho človeka. Bol to násilnícky hlupák a príroda to bohužiaľ zariadila tak, že každé kilo na váhe mu ubrala na dekagramoch na mozgu. Teľa, ale vedel narobiť zle... a aj robil. Keď mu dal Boss zabiť jedinú sestru, neplakal, ani nezastonal, ani sa nevyhrážal a ani nežiadal Kamila či Burana o pomoc. Pochoval ju v rodnej dedinke na kopaniciach a vrátil sa do Nášho Mesta ako čierny fantóm pomsty. O pár týždňov zmizli z Bossovej ochranky dvaja muži, jeden z nich Bossov bratranec. Kde boli a čo zažili na sklonku života, to sa už nikto nikdy nedozvie, pretože Buršlák nikdy na polícii nevypovedal a ani nestál pred súdom. Ešte stále chodí medzi nami ako každý iný slušný občan a niet právnej moci, ktorá by ho obvinila a zadržala, pretože podľa prokuratúry a súdov niet dôkazov.

Faktom je, že Buršlák Bossovi jeho dvoch obľúbencov onedlho vrátil.

V krabici od televízora.

Oboch v jednej.

Aby nepretekali cez kartónový obal, boli v igelitovom vreci...

Buran bol od Buršláka oveľa silnejší, fyzicky aj duševne. Mal za sebou dlhoročný tréning poloprofesinálneho boxera a podstatne vycibrenejší úsudok. Sebavedomie mu trochu podlomila strata ruky, ale inak bol funkčný. Keď boli pokope všetci traja, nebáli sa ani čerta... ani Bossa, a on to vedel. Zaútočil a oni hodenú rukavicu prijali. Vojna v podsvetí začala.

Krauz prežil celú jeseň a časť zimy v nemocnici alebo doma s barlami, ale kontakt s dianím nestratil. Nudu zabíjal čítaním, občas nejakú blbosť napísal, občas si niečo pozrel v televízii, občas zašiel na prechádzku... jednoducho iba tak maródoval a zabíjal čas. Jediná vec, ktorá stála za zamyslenie, bola smrť jeho bývalého kolegu Ivana Canisa, ktorý sa ufajčil na smrť. Na pohrebe nebol, metrák sadry a obväzov mu znemožňovali pohyb, ale manželku poprosil, aby mu priniesla tabatierku, ktorú mu Ivan dal na pamiatku. Zovrel ju v dlani a poprial mu veľa šťastia na poslednej ceste.

Začiatok roka 1997 už zastihol Krauza v práci a hoci sa spočiatku nemohol poriadne hýbať a neustále kríval, hlava mu fungovala na plné obrátky.

Desilo ho ticho. Ticho v podsvetí. Ticho neveštilo nič dobré.

Ticho znamenalo iba jediné...

Krauz a Fischer vyfasovali zopár tuctových vrážd, takzvaných domácich zabíjačiek. V obývačke ich čakal opitý tata, ktorý zabil triezvu maminu a s krvavým nožom v ruke a s opitým výrazom na tvári sa ich snažil presvedčiť, že on nechcel, že to sa samo... že sa aj tak asi kurvila... tak čo?!

Inak bolo ticho.

Až do včerajšieho večera.

Krauz sa napil a keď zistil, že dopil posledný hlt, kývol na Alenku, ktorá iba sústrastne pokývala hlavou a nežiadala nijaké vysvetlenie. Bola zvyknutá na nevšedne silné objednávky v neobvyklý čas.

„To sa chcete zmontovať do tla, alebo už začnete kvákať, či vás mám potľapkať po tých sprostých gebuliach, chlapci moji milení, či čo vlastne chcete?“ Jumbo rešpektoval apatiu profesionálov aj únavu ľudí pracujúcich celú noc, ale zvedavosť bola jeho slabá stránka a dráždiť jeden a pol metrákového štrkáča bosou nohou sa nemuselo vyplatiť. Obaja detektívi si to uvedomovali, a tak Krauz drgol prázdnym pohárom do okraja ranných novín a neochotne zamrmlal.

„Houbeles o tom vedia, Jumbo. A ako idú kšefty, há?“ zaviedol Krauz tému bokom, aby ho naštartoval. Jumbo stratil hlas, potom ho našiel, ale vzhľadom na to, že bol vyspatý a dobre naladený, stlmil jeho intenzitu iba na desatinu zamýšľanej sily a milo, premilo na nich zvrieskol:

„Choďte mi do rici aj s mojimi kšeftmi, reč je o tom zmrdovi z novín, tak ma nedráždite, lebo si to placíte všetko sami, a ešte aj to moje, bohuprisahám...!!“ Jumbo dobrosrdečne potľapkal Fischera po ramene. Keď sa Chosé uistil, že nemá nič zlomené, prosebne zagánil na Krauza, aby niečo urobil. Krauz hlbokým záklonom uvoľnil miesto Alenke, ktorá si pre vykladanie tekutého nákladu zvolila bezpečnejšiu vzdialenosť od Fischerových otravných rúk a radšej podišla k stolu z Krauzovej strany. V hlbokom predklone ukázala Krauzovi, čo nemala, ale vzhľadom na značný stupeň únavy a apatie nebol nebezpečný. Fischer bol rovnako unavený a apatický, ale nebezpečný bol stále.

Krauz si pomaly odpil a so sadistickou rozkošou sa spýtal:

„Ááá čo by ťa zaujímalo, háá??“

Jumbo skoro skolaboval a zvedavosť ním lomcovala ako padúcnica.

„Všetko!“ precedil pomedzi zuby a výraz jeho tváre veštil ťažké ublíženie na tele a možno aj smrť, ak mu okamžite nepovedia, čo sa v noci dialo.

Krauza to prestalo baviť.

„Vieš, že Boss už skoro rok bojuje s Bratstvom kočičí pracky, to sú...“

„Vím, néé?! Kamil, Buran a Buršlák, poznám ich ešte ako chlapcov... keď som za starých časov robil obchôdzkára v centre... raz som... „

„Dobre, dobre... potom, starec! Teraz ti to dopoviem... Buran sa nechal učičíkať tichom, čo zavládlo. Vyzerá to, že sa jednoducho nechal uspať. Už dlhší čas používal stále to isté auto, zopárkrát narobil rozruch na diskotéke, kde nemal žiadne krytie, a čo bolo najhoršie, obrábal slobodnú mamičku, ktorú kvôli decku nemohol zašiť na bezpečné miesto a navštevoval ju až príliš okato v jej byte na sídlisku. Tam ho aj dostali. Do teréniaku mu dali takú silnú nálož, že niektoré kusy plechu leteli stopäťdesiat metrov. On zhorel v aute, ale aj keby nedošlo k požiaru, nemal najmenšiu šancu, tlaková vlna mu rozmiešala vnútornosti a oholila oblečenie až na kožu. Čistá poprava...“

„Boha! Fantastické! Strašné!“ Jumbo bol vo svojom živle. Lačne chňapol po rannom výtlačku novín, akoby práve tam hľadal detaily brutálnej vraždy. Rozpačito prehodil dve, tri strany a opäť ich prudko zavrel a hodil na stôl.

„A potom?“

„Čo potom!? Čo by si ešte chcel!? Za tých pár pív si už informovaný až-až!“ Krauz zahral úlohu naštvaného zákazníka a Jumbo mu to zožral.

„Alenkááá!“ ozvalo sa podnikom a Fischer mal pocit, že tlaková vlna tentoraz rozmieša vnútornosti im.

„Fľašu vodky a dve pivá!“

Krauz pohľadom zalovil po lokále, a keď naďabil na Alenku, pokrútením hlavy jej naznačil, aby sa nenamáhala a nechala to tak.

„Vilo, neblbni, ešte musíme pracovať, tak neblb...“

„Tu som doma ja, néé?! Tak ma neondej a slop! Sem s tým, Ali, a trocha bechera, nech je nejaká švanda! Takú šťavičku tu nemáme každý deň, tak na nás, páni, a nech to odsýpa!“

Jumbo tu bol naozaj doma, a pretože bol aj v penzii policajtom celým srdcom a nikdy nič nevykecal, dozvedel sa, že Buran to včera večer naozaj pohnojil na celej čiare a ešte aj čosi navyše.

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola

Plná verzia