Dominik Dán

Červený kapitán

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán 2007

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2007

ISBN 978-80-8085-440-9

1

JÚN 1992

Chlapi sa potili, hoci boli do pol tela nahí. Kopali už od skorého rána. Privstali si, aby sa vyhli neznesiteľnej horúčave, ktorú meteorológovia predpovedali nielen na dnes, ale na celý týždeň. Privstali si, ale nepomohlo to. Potili sa už o siedmej a teraz pred obedom z nich lialo ako v saune. Otročina.

„Podaj lopatu!“

Vysoký muž sediaci na kopci čerstvo nakopanej zeminy sa lenivo nahol a podal kolegovi lopatu. Slastne sa zahniezdil, lebo zem príjemne chladila na zadku. Druhému trčali z jamy iba ramená a hlava. Odhodil krompáč a načiahol sa za lopatou.

„Krista jeho... kde až je?“

„Poctivá robota, išli podľa normy... meter osemdesiat... hovädá...“ povedal a napil sa.

„Daj aj mne...“ zaškemral chlap v jame.

Muž na kopci zeminy sa lenivo nahol po druhý raz a chlapovi v jame podal plastovú fľašu s vodou.

„Bŕŕ...“ slastne odfŕkol a ešte raz si oblial tvár a na ježka ostrihané vlasy.

„Pohni! O hodinu sem začne pražiť a skončili sme s lehárom...“

„Pekné leháro... poď si to skúsiť...“

Muž na kopčeku lenivo pozrel na hodinky.

„Ešte sedem minút... až potom sa striedame... tak pohni... a buď rád, že sme v tieni!“

Na štrkom vysypanom chodníku zarachotili kolesá multikáry. Šofér sa zabával a rezal zákrutu tak ostro, až mu z otvoreného okna vytŕčalo rameno aj hlava, a keby sa nedržal volantu, vypadol by za jazdy celý. Dvaja mladíci na korbe vrieskali od radosti.

„Pridaj... hovnivál... po rovinke stodesať...!“ pokrikovali na vodiča, ale ten sa iba usmieval a tešil sa na zakončenie.

Tesne pred kopáčmi zaflekoval. Chlapci na korbe popadali.

„Debil...“ šomrali zoskakujúc na zem.

„Chceli ste pridať, nie?“ rehotal sa vodič.

„Pridať! Nie brzdiť...“ chystali sa vytiahnuť ho von a vylepšiť mu fasádu.

Muž na kopčeku iba pokrútil hlavou.

„Ako malí chlapci... a prestaňte ziapať! Ľudia sa pozerajú... ak sa zas bude niekto sťažovať, majster nás nakope...“

Prestali a upokojili sa. Vodič vystúpil až teraz, ale aj tak dostal jednu výchovnú do rebier.

„Tak prestaňte... už...“

Obstáli jamu a súcitne civeli na otroka na dne.

„Ako ste na tom? My sme už hotoví...“ zahlásil vodič a vybral cigarety.

„Už to bude... niekde tu už musí byť...“ namosúrene sa ozvalo z jamy a ďalšia várka čerstvej zeminy pristála na kopčeku. Pár hrudiek sa skotúľalo naspäť.

„Hádž už vedľa, všetko ti to padá dolu!“ poradil mu vodič a zapálil si.

„Mudrlant...“ a ďalšia spŕška pristála na tom istom mieste. Ďalšie hrudky sa skotúľali.

„Ešte nie je ani obed a horko je na skapanie, ak si nepohnete, tak tu máte o chvíľu slnko a potom...“ mudroval ďalej vodič a fajčil.

Z jamy sa ozvalo zaškrípanie kovu o drevo.

„Konečne!“ zajasal otrok a akoby nabral energiu. Odhraboval veko krátkymi trhanými pohybmi a zemina lietala, ako keď si jazvec kope noru.

„Krompáč!“ zavelil a vyhodil z jamy lopatu.

Kolega na kopčeku tiež ožil, vstal a svižne mu podal náradie. Bol rád, že to stihli do obeda. Včera také šťastie nemali, bláznivý Oskar vykukol spoza rohu výškovej budovy a skoro skapali. Ešte že už o druhej sedeli na pive, inak by dnes asi omaródil!

„Lopatu!“ ozvalo sa z jamy.

Kopáč oslobodil veko a obkopal boky.

„Pajser a skoby! A poď dole, potrebujem helfnúť!“

Uvoľnili boky a podvliekli gurty. Chlapci im pomohli vyštverať sa z jamy.

„Na tri! Raz... dva... tri...“

Ťahali všetci štyria, vodič fajčil... za špinavú robotu v jame platený nebol, jeho živilo vodičské oprávnenie triedy C a bol na svoj stav patrične hrdý.

„Héééj... rup! Ešte raz... Jano! Si vysoko... nie tak rýchlo, zvoľni... héééj rup...!“

Sotva ju vytiahli, porozvaľovali sa v tráve a hlasno fučali.

„Sviňa! Má tonu...“

„Namiesto aby schudol, tuším tam ešte pribral....“

„Druhýkrát ho seriem... nech si vylezie sám...“

Uchechtávali sa a jeden druhému pripaľovali pokrkvané cigarety. Vodič chodil okolo dreveného monštra a z navlhnutého laku odtrhával hrudy hliny.

„Zas mi zaserie celú korbu...“ durdil sa a čistil. „Kto to má večne umývať...“

Chlapi sa iba uškŕňali. Dofajčili a oprášili si zadky.

„Tak poďme... nahodíme ju hore a pre dnešok končíme...“

Každý sa zohol po jeden roh a ako na povel sa vystreli. Mladí boli v nevýhode, museli cúvať. Jeden koniec vyložili na korbu a svižne vyskočili hore. Prechytili si rohy... ale urobili chybu. Postavili sa príliš rýchlo. Znenazdajky sa celá váha presunula na dvoch dole, vlhký lak sa im začal šmýkať a mali čo robiť, aby včas uskočili. Tí hore sa ani nesnažili nešťastiu zabrániť, iba civeli. Celé bremeno tresklo bokom na mramorový obrubník a veko sa s rachotom rozletelo.

Prvá vypadla ruka.

Trochu zaschnutého mäsa a kúsok kože ešte ostal na zápästí. Prsty boli holé na kosť a okamžite sa rozleteli po trávniku. Potom vypadli obe nohy omotané pozostatkami z nohavíc. Čisté kosti. Hrudník v rozožratom saku sa zasekol v škáre.

„Nodoboha!“ okomentoval ich výkon vodič a opatrne sa poobzeral.

Mali šťastie. Babka pri najbližšom hrobe sa vybrala po vodu a do rytmu si pohojdávala plechovou krhličkou. Ďalšie dve boli opodiaľ, ale vo výhľade im bránila multikára.

„Chuji... to je vaša vina...“

„Naša!? Vy dole ste ju neudržali!“

„My!?“

Jediný, kto zachoval pokoj, bol vodič. Veď mal oprávnenie triedy C.

„Prestaňte! Drbe vám!? Ešte robte krik! Buďte radi, že tu nie je majster... rýchlo ho pozbierajte a naložte... Jano! V rohu na korbe sú dvoje rukavice, hoď ich sem!“

Otvorili veko a hrudník natlačili späť. Jeden podal nohy, ako tak držali pokope, ale ruka sa rozpadla celá.

„Daj sem ten prst... tam... pri topánke ti leží... a tam je druhý...“

Čo našli, nahádzali späť a prisunuli veko.

„Vzadu mám aj klince, potom ho pribijeme... rýchlo nakladajme a zdrhajme...“ navrhol vodič a sám sa chopil jedného rohu. Chlapi mu ochotne pomohli, ale... ako prisúvali veko... vodič sa zháčil.

„Moment! Niečo mi tu nesedí...“ a zahľadel sa do truhly. „Krista jeho! Kde má hlavu!?“

Všetci sa bezradne obzerali dookola.

„A... nemohol sa bezhlavo vrhnúť v ústrety smrti?“ skúsil jeden.

„Vtipný...!“ durdil sa vodič a šúchal si bradu. „Ak vypadla... tak sa musela skotúľať... tam do tých kríkov! Chalani... prezrite to tam!“

Padli na kolená a prehrabávali husté lístie.

„Tu je!“ zvolal víťazoslávne mladík.

„Nerev! Ježiši... to je kôň! Rýchlo ju prines, kým tu nikto nie je!“

Chlapec vstal a predpažil. „Fuj!“ Niesol ju ďaleko od seba ako narodeninovú tortu. Opatrne ju položil k spráchnivenému golieru, ale prekopŕcla sa dopredu a otrčila im holé temeno.

„Má nejakú šošovičku, alebo čo to je... tu na vrchu... vidíte?“ žasol nálezca.

„Šošovičky bývajú na koži a toto je už len holá lebka a na tej šošovičky nebývajú!“ oponoval mu druhý závozník.

„Múdry! Pán doktor! Koľko semestrov medicíny si skončil?“

Stáli nad pootvorenou truhlou a meditovali. Narážka na vyššie vzdelanie zaujala aj vodiča. Mal na to, a tak hneď prejavil záujem pomôcť.

„Počkajte! Nezatvárajte ju... pozriem sa...“ pričupol a odborným okom si prezeral temeno lebky.

„Jano... daj rukavice...“

Opatrne vopchal prsty do očných otvorov a lebku vybral. Prestrašene sa poobzeral a keď sa uistil, že ešte stále neupútali pozornosť trúchliacich babičiek, zahľadel sa na šošovičku.

„To... nie je šošovička, ty... to je...“

Opatrne otočil lebku hore dnom, prižmúril jedno oko a cez otvor po atlase skúmal vnútro.

„Prebohaživéhokurvachlapi...“

„No?“ mladý už bol netrpezlivý.

„To je... klinec!“

„No určite! Ukáž!?“

Lebka kolovala z rúk do rúk a rýchlo si vymieňali rukavice. Každý chcel vidieť vzácny nález na vlastné oči.

„Bohuprisám... hlavička klinca a... ostrý koniec je vnútri v hlave a... čo budeme robiť?“ konštruktívne sa spýtal mladý.

„Nóó...“ vodič nevedel, ale podvedome tušil, že niečo by spraviť mali.

Najrozhodnejšie sa zachoval spotený kopáč. Poutieral sa do špinavého trička a cez rameno si prehodil montérkovú blúzu. Unavenými predklonmi zbieral zo zeme náradie.

„Nič! Ja teda nič! Hoďte ju späť a rýchlo ho prevezme. Zajtra ich všetkých prihrnieme a konečne odtiaľto vypadneme!“

„Ale... ten klinec...“ vodič váhal, „... čo ak to treba ohlásiť?“

„Komu!? A čo!? Že si našiel klinec? Kúpim ti druhý, len už nezdržuj a hoď ju späť do truhly!“

„Ale... to môže byť aj niečo vážne! Mali by sme niekoho zavolať...“

„Koho? Majstra? Nech nás dobre potento, že nám spadla, a ešte nám aj postŕha prémie!?“

„Nie... majstra nie... ale... to môže byť naozaj niečo vážne!“

„Čo také!?“

„Napríklad... aj vražda!“

Jeden mladý zhíkol.

„Neruč! Stará vražda! Úplne normálne to môže byť stará vražda, vám hovorím!“ nedal sa vodič.

„No... múdry! Hotový Šaňo Holmes...“

„Šerlok! Ale... fakt by sme mali niekoho zavolať... si myslím! Asi... políciu...“

„Ty debil!! Fízlov, no určite! Doteraz tam ležal a nikomu nevadil a odrazu budeme volať fízlov!! Okrem toho... poliši automaticky upodozrievajú každého a všetkých a najviac tých, čo niečo oznamujú!! Mňa do toho nezaťahujte, mám svoje skúsenosti, posledných osemnásť mesiacov mi stačilo! Ja idem!“

„Počkaj! Tak... čo s tým?“

Nikto sa ani nepohol. Nevedeli.

„Čo ak povedia, že sme ho zabili my?“ nesmelo sa ozval mladý.

„Fízli nie sú takí drbnutí ako ty!“ nedal sa vodič a dráždila ho predstava, že objavil bohovský poklad a títo závistlivci mu chcú všetko iba pokaziť. „Klinec je hrdzavý, aj debil pochopí, že je tam už zatlčený dlho...“

„Aj poliši?“ nedal sa kopáč.

„No...“ vodič zaváhal. Až také skúsenosti ako kopáč nemal.

„Tak vidíš! Naposledy mi jeden tvrdil, že som ukradol bicykel za osem litrov a neoprávnene som ho vraj užíval a... stálo ma to rok a pol! Mohol som do zápisnice hovoriť, čo som chcel, furt si trepal svoje! Ani som si neprdol a bol som tam! Nevinne!“

„Takže... ty si na takom bicykli ani len nesedel a oni ťa zašili?“

„Jasné, že nesedel!“ vmietol im do vyjavených tvárí. „Strelil som ho...“ zašomral si popod nos a zberal sa preč.

Urobil sotva tri kroky a spoza multikáry vyšiel majster. Boli takí zabratí do debaty, že si ho ani nevšimli prichádzať.

„Tak čo, vajčáci, dokedy tam na vás budem čakať? A zasype ich svatý Peter, alebo sa zahádžu sami!? A... ježišukriste!!“ zdúpnel, keď zbadal, čo má vodič v rukách. „Vy ste ju otvorili!? A... načo!?“

„Drkotal zubami... Jano mu chcel dať deku...“ mrmlal kopáč a už tušil, že bude zle.

„To je trestný čin! To sa nesmie!! A... videl vás niekto?“ majster sa ustráchane poobzeral.

„Nie...“

„Prečo ste ju...“

„Spadla nám a otvorila sa sama!“

„Aha! Šikovnosť moja, neopúšťaj ma, čo!? Tak ju hoď bleskove dnu a previezť! Mám tam ešte nejaké klince, heftneme ju a zakopeme...“

„Majster! Ale... je tu jeden klinec...“

„To je dobre! Ja tam mám asi štyri, päť... to bude stačiť!“

„Ale tento je v hlave!“

„V akej?“

„V tejto!“ vodič k nemu natiahol ruku.

„Prečo?“

S takou zákernou otázkou im vyrazil dych. Jediný, kto bol schopný s majstrom držať ako-tak krok, bol vodič.

„No... až tak ďaleko sme sa v pátraní zatiaľ nedostali...“ habkal a ostatní iba oči vyvaľovali. Báli sa o prémie a nechceli to dohnusiť ešte viac, než to už bolo.

„Ukáž...“

Majster si nevzal rukavice, iba chytil vodiča za zápästie a krútil s ním zboka nabok.

„Boha! Fakt! Klinec!“

„Čo budeme robiť?“

Teraz na revanš vyrohoval vodič majstra. Zadumane si trel bradu.

„No... chlapci moji... neviem... neviem... ja radšej zavolám kriminálku...“

Kopáč rezko vykročil a pridal do kroku.

2

Horúco bolo na skapanie a na oddelení vrážd hrčali všetky ventilátory, čo boli len trochu ochotné niečo robiť. Ani jeden detektív ich nebol schopný napodobniť. Robiť sa jednoducho nedalo.

„To je už to globálne otepľovanie?“ spýtal sa Tlstý Váňa, utrel si čelo, ale keď zistil, že vreckovka je úplne premočená, prehodil ju cez operadlo stoličky a osušil sa voňavou papierovou.

Nikto nezareagoval. Nechcelo sa im. Richard Krauz ležal v rohu v kresle a ovieval sa novinami, čo šlohol Burgerovi. Detektív Eduard Burger, najstarší z detektívov, takmer ležal za stolom a snažil sa na seba nasmerovať ventilátor. Oto Hanzel, najlepší strelec v kraji a odborník na výbušniny, sa prechádzal po kancelárii, lebo už mal prepotený zadok a všetko ho svrbelo. Výnimočne ani on nemal náladu na vtipkovanie. Krpatý Kuky a Ivan Canis mali dovolenku, a tým oslabili trpiacu partiu, ale trpiaca partia bola v podstate rada, inak by sa ich v horúcej kancelárii tlačilo ešte viac.

Tlstý Váňa sa pred chvíľou vrátil z bufetu. Ešte dojedal tlačenku.

„Váňa, preboha!! Ako sa môžeš v tomto horku tak napchávať!?“ zhrozil sa Burger.

„Normálne...“ nedal sa znechutiť Váňa a iba mykol plecom. Aj to bolo priveľa a hneď to aj oľutoval, lebo ho okamžite zaliali potoky potu.

„Doteraz si desiatoval, čo ti nabalili z domu...“

„To boli raňajky!“

„Je pol dvanástej... tak potom toto, čo teraz žuješ, je čo!?“

„Desiata...“

„Ale veď o pol hodiny je obed!“

„Konečne... a daj pokoj! Závidíš?!“

„Nie! Len si daj, ale aj tak ťa obdivujem! V takomto počasí toľko kalórií... a pritom si vyžratý až no!“

„Ja niečo vydržím! Som tučný, lebo nie som lenivý sa nažrať... nie ako vy! A nečum mi sem na stôl! Radšej sa rozhýbte, máte s Rišom zabehnúť na pumpu a preveriť vydieračské telefonáty, pokiaľ sa nemýlim! Tak ste to ráno hlásili na porade, nie!? Tak čo sa tu povaľujete!?“

Detektív Richard Krauz ho zabil pohľadom a čakal, čo spraví starší kolega. Burgera ani nehlo a Krauz sa spokojne zahniezdil v kresle.

„Všivavá pumpa...“ zašomral Burger, lebo vedel, že ich to dnes neminie.

„Kašlime na ňu... kto by dnes lozil po vonku?“ pritakal mu Krauz.

„Ani psa nehodno...“ pridal sa na ich stranu Hanzel, ale nedopovedal.

Zazvonil telefón.

Krauz sa prestal ovievať. Hanzel sa zastavil uprostred kancelárie a zmeravel. Váňa hral hluchého a šlo mu to vynikajúco. Najbližšie bol najstarší z nich, Burger. Opatrne, akoby bolo žeravé, vzal slúchadlo a vzdychol.

„Oddelenie vrážd, Burger...“

„Operačné... čaute!“ veselo sa ozval operačný dôstojník.

„Tebe je hej, máš tam klímu... my tu hore môžeme aj skapať...“

„A bude ešte horšie, chlapci vraždárski! Volali nám z Ondrejského cintorína... kopali, kopali a vykopali mŕtvolu...“

„To je hádam v poriadku, nie? Čo čakali, delegáciu austrálskych baníkov?“

„Neviem, čo čakali, ale delegáciu asi nie, až tak hlboko sa podľa mňa nedostali! Podstatné je, že vykopali mŕtvolu... a v hlave má klinec...“

„No a?“

„Čo no a?!“

„Čo čo no a!? Keby mala v hlave desinu hmoždinku, to by sa ti zdalo normálnejšie? Aj tak by si otravoval!?“

„Neviem! Pozrel by som si pokyny pre krízové situácie a postupoval by som podľa nich!“

„A čo hovoria krízové pokyny pre klinec v hlave?“

„Že sa tam máte ísť pozrieť a cestou ma môžete...“ a rýchlo položil, aby ho Burger nestihol poslať do teplých krajín.

Burger položil tiež a zničene sa rozvalil na stôl. Čelom dvakrát buchol o dosku a smutne pozrel na parťáka v rohu.

„Richard... osud je proti nám... asi sa tomu nevyhneme... musíme ísť von!“

Váňa zmučene zvraštil čelo.

„Mne je akosi nevoľno...“

„Tak tu ostaň na telefóne, keby sme niečo potrebovali vylustrovať... Oto?“

„Idem s vami... o čo ide?“ vzdychol si.

„Na cintoríne vykopali mŕtvolu a má v hlave klinec...“

„Ktoré hovädo ju vykopalo?“

„Neviem, ale skopem ho ako psa, nech sa teší... idem zahlásiť šéfovi, čo sa deje, stretneme sa na dvore...“

Vypadli. Neznesiteľné teplo sa stalo druhoradým. Niekto niekomu zatĺkol do hlavy klinec a zistiť kto a prečo, bola ich robota...

Veľká kovaná brána bola dokorán. Krauz vošiel a keď zistil, že všetky miesta na parkovanie sú obsadené, vycúval a zaparkoval pred plotom. Muž v montérkach si ich všimol a vyšiel im v ústrety.

„Vy ste...“

„Polícia...“ Hanzel neochotne vylovil odznak a otrčil ho. „Detektív Hanzel, oddelenie vrážd...“

Muž si odznak ani nevšimol. Kto iný než policajti by v tomto počasí pracoval!? Popodával im ruky.

„Malík... Peter Malík... majster... Malík... vítam vás... Malík... poďte dnu... všetko vám vysvetlím...“

Dnu znamenalo do špinavej stavbárskej maringotky na kolesách. Sotva prekročili prah, ovalila ich horúčava o pätnásť stupňov vyššia, než bolo vonku. Maringotka bez tepelnej izolácie pod strechou hicovala ako terárium.

„Preboha... poďme radšej von...“ navrhol Burger a ani sa nesnažil použiť ponúknutú stoličku.

Sadli si na lavičku a obrovské gaštany na nich vrhali milosrdný tieň. Krauz ako najmladší z trojice vybral malý zápisník a pero. Burger začal.

„Celé meno a nacionálie, poprosím...“

Malík trpezlivo diktoval a Krauz netrpezlivo čmáral.

„Pán Malík, pekne postupne... čo tu robíte a ako ste ho našli...“

„My sme stavebná firma... presnejšie... ešte stále patríme pod pozemné stavby, ale už sa osamostatňujeme... je to otázka pár formalít a nášho právnika a...“

„To je vaša vec...“

„Iste, iste... takže... ako ste si všimli, na rohu Mosadznej a Potockého sa robí veľká výstavba, vyrastie tam mrakodrap a všetko to realizujú naše pozemné stavby...“

„Takže za tie nezmyselné jednosmerky a uzávery okolo cintorína môžeme poďakovať vám!?“

„Môžete... ale niet za čo... a pri podzemných prácach sa poškodili prakticky všetky siete vedúce pod rohom cintorína. To sme nevedeli!!... že tadiaľ vedú, v projektoch sú zakreslené úplne niekde inde! Správa cintorínov havárku využila, a pretože sa už dlhší čas snažia presťahovať päť posledných hrobov z toho rohu, dali nám to spraviť v rámci akéhosi odškodnenia... že nás nebudú žalovať, ak im s tým pomôžeme... tak sme tento týždeň nabehli na... ako tomu hovoríte... exkomu...“

„Exhumácia...“

„Tak! Presne!“

„Ale na to treba tisíc päťsto povolení a podpisov...“

„Majú ich! Aj od hygienika aj od magistrátu aj od pamiatkárov... majú ich!! Tie svine sa na presťahovanie hrobov štelovali už vyše roka a naša havárka im padla do lona ako dar z nebies. Zadarmo im spravíme špinavú robotu a ešte sa budú tváriť, že sú urazení! Jedno vám teda poviem, v živote som nejednal s takými drbnutými ľuďmi...“

„A dnes?“

„Ani dnes! Vy ste oproti nim...“

„No dovoľte! Myslel som, čo sa stalo dnes!“

„Aha! Prepáčte! No... kopali sme posledný hrob... jedna partia... teda dvaja vykopávajú staré hroby a dvaja kopú nové v opačnom rohu cintorína, kde nám nakázali. Mám tu ešte jednu multikáru, čo preváža náhrobné kamene a všetko ostatné.“

„A?“

„A... truhla sa im pri nakladaní zošmykla a otvorila sa... ja viem! Nemalo by sa to stávať, ale... stane sa! Chlapi chceli všetko poupratovať a truhlu zatĺcť, ale všimli si, že v hlave... no... že má zatlčený klinec...“

„Pán majster, ak je to fór a chlapi sa iba nudili...“

„To nie! Určite nie! Také fóry... sa u nás nerobia, presnejšie... robia, ale iba po určitú hranicu... nedovolili by mi volať políciu, ak by to bol fór!“

„Kde sú?“

„Všetci čakajú pri jame... s ničím sme nehýbali... ja to poznám! Synovec je u vás, vyškolil ma za tie roky, všetky vaše praktiky poznám, nebojte! Žiadne stopy sme nezničili!“

„Kde?“

„Tam v rohu....“

„Kde robí synovec?!“

„Stráži atomku.“

„No... tak sa na ten klinec pozrieme...“ vzdychol si Burger, pleskol sa po kolenách a namáhavo vstal. Nemohol sa ubrániť úsmevu. Ďalší odborník na kriminalistiku... z vrátnice.

Krauzovi do smiechu nebolo. Bolo mu horúco! Neznášal horúčavu... a naviac sa mu do zadku začali zarezávať prepotené slipy. Prešli hlavnou uličkou a drobný štrk sa im napchal do sandálov. Krauz sa plížil krajom chodníka, aby využil čo najviac z tieňa mohutných gaštanov. Hanzel to postrehol, a keď sa ho snažil napodobniť, označkoval ho holub. Ticho bohoval a listom z gaštana sa snažil zotrieť šťastie z ramena.

Už z diaľky zbadali zelenú multikáru, a keď prišli bližšie, aj štyroch zmorených chlapov sediacich v jej tieni. Obednajšie slnko pieklo celou silou do jamy a vlhká zem na okrajoch už dávno uschla. Chlapi ako na povel vstali a rozpačito gánili. Burger ich preletel pohľadom a obrátil sa na majstra.

„Povedali ste, že dvaja kopú tu, dvaja tam a jeden jazdí... sú tu iba štyria...“

„Dežo... išiel na stavbu za bratom... je za plotom, mám ho zavolať?“

„Zatiaľ nie... ak bude treba, nájdeme si ho...“

Vodič sa nebadane usmial. Keby to Dezider počul!

„Toto sú páni z oddelenia vrážd,“ vysvetľoval majster.

Ruky si nepodali.

Krauz prižmúril oči a fotografoval. Digitálne fotoaparáty boli ešte iba hudbou budúcnosti, ale jeden už na svete bol, mal ho zabudovaný v hlave a už ho aj odskúšal. Pred tromi mesiacmi chytili Beštiu – Ondreja, čo zabíjal a zneucťoval ženy. Vidina fantóma v čiernom ich prenasledovala jeden a pol roka a nedala im spávať. Krauz videl miesta činu, o akých sa nesnívalo ani mnohým policajtom, nie to ešte bežným ľuďom, a fotoaparát v hlave vyskúšal. Zistil, že funguje a že ho môže v praxi mimoriadne účelne využiť. Stačilo prižmúriť oči... presne ako ho to učil Burger... a všetky stopy z miesta činu sa nahrali.

Krauz prižmúril a fotografoval. Multikára, pri jej boku pootvorená truhla, štyria muži v pozore, päť jám a päť kopčekov... za nimi vysoký murovaný plot s opadanou omietkou. Naokolo podupaná tráva a kvety na hroboch.

Burger ho pozoroval. Usmial sa. Richard bol príma chalan, rýchlo sa učil. Za štyri roky sa vypracoval na celkom slušného profíka.

„Chýbajú náhrobné kamene...“ povedal Krauz keď skončil.

„Už sme ich previezli!“ zasiahol do vyšetrovania vodič a bol rád, že jeho nález prišli vyšetriť ozajstní odborníci.

„Previezli ste ich tak, že určite viete, kto kam patrí?“ Krauz sa chopil iniciatívy a Burger s Hanzelom boli radi. Prezreli si jamu, kde aj tak nemohli nič zaujímavé nájsť, hodili okom na pootvorenú truhlu a zaliezli pod najbližší gaštan.

„Jasnačka! Päť hrobov sa nedá presťahovať naraz!“

„To mi je jasné... takže tento sa volá?“

Majster zalovil v zadnom vrecku a vytiahol ušpinený zošit. Zalistoval, letmo skontroloval polohu hrobu a sám pre seba si zašomral.

„Rad dvadsaťdva... hrob sedemnásť... Karol Klokner... sedí! Je to on! Karol Klokner!“ a evidentne bol rád, že na to prišiel tak rýchlo.

„Pochovaný...?“

„Áno!“

„Pýtam sa, kedy!?... pochovaný...“

„Jáj... kedy!? To... neviem kedy... to bude na náhrobnom kameni. Budeme sa musieť prejsť na opačný koniec cintorína, tam to zistíme.“

„Nezistíme! Na kameni bude dátum úmrtia, ale nie dátum pohrebu...“

„Aha! To je pravda... tak potom jedine správa cintorínov a ich záznamy...“

„V poriadku... zastavíme sa tam až potom!“ Krauz si poznačil meno a čupol si. Opatrne sa dotkol veka truhly.

„Ja vám pomôžem,“ ponúkol sa vodič. Policajtov sa nebál, nie ako ostatní...

„Opatrne...“

Zložili veko. Krauz videl, že kosti sú pomiešané a že nemá význam postupovať ako pri vražde s možnosťou zničenia alebo prehliadnutia stôp. Aj tak sa snažil dodržať predpísaný postup zaužívaný pri obhliadke miesta činu, lebo nič lepšie mu nenapadlo a niečo urobiť musel!

Lebka ležala na saku.

„Kto...“ a ukázal na lysinu.

„Ja...“ priznal sa vodič. „Kam som ju mal dať!? Aj tak sa skoro všetko vysypalo!“

„Lebka spadla na mramor, alebo na trávnik?“

„Nevieme! My sme si ju ani nevšimli! Až pri zatváraní truhly... akosi chýbala, a našli sme ju v kríkoch. Tam!“ a ukázal rukou. „Ale... pozrite... je tu len tráva, žiadne kamene... nemohla sa poškodiť a... ani neni poškodená, veď sme si ju všetci prezreli a... neni poškodená! Fakt!“

„Fakt! Aha!“ pritakal Krauz. „A... chlapi... ale vážne... toto bola prvá truhla, čo sa vám otvorila, alebo...“

„No súdr... pán policajt!! Čo si o nás myslíte!?“

„Nič zlé...“

„Prvá a dúfam aj posledná...!“

„Aj ja! V tej ďalšej by mohol byť Lenin a božeuchovaj, čo by ste našli na ňom...“

„Nie! To určite nie! Tam až fušky nerobíme!“

„Ide mi len o to, či patrí k tomuto telu?“

„Určite! Nič iné sme dnes nevykopávali!“ uistil ich majster a vodič bol sklamaný, že ho predbehol.

„Tak si ju pozrieme...“

Krauz zalovil v igelitke a vybral chirurgické rukavice. Keď si ich naťahoval, hlasno zaplieskali. Vodič iba nemo závidel. Tie jeho boli hrubé, kožené, špinavé a neplieskali. Radšej si založil ruky za chrbát a s neskrývaným záujmom sa predklonil. Naozaj chcel vidieť, ako to robia profíci.

Krauz vopchal dva prsty do očí a druhou rukou fixoval zátylok, aby sa lebka nepreklopila. Opatrne ju zodvihol. Burger s Hanzelom neochotne vystúpili z tieňa, a keď ich ožiarilo slnko, bolestne prižmúrili oči.

„Poď radšej sem...“ Burger ukázal pod gaštan.

Prestali žmúriť a sústredili sa na podozrivý nález. Krauz zodvihol lebku tak, aby temeno tvorilo dno, a skúmali otvor pre miechu. Nikto nič nepovedal.

„Foramen magnum ossis occicipitale...“ zamrmlal si Krauz.

„Hmm?“

„Veľký otvor záhlavovej kosti... Edo...“

„Ešte stále ťa to baví?“

„Občas, po večeroch... si niečo prečítam z atlasu... a z latinského slovníka...“

Krauz ju otočil a podrobne preskúmali hlavičku klinca.

„Šesťdesiattrojka...?“ skúsil.

„Osemdesiatdvojka...“ upresnil Hanzel.

„Skorodovaná stovka...“ navrhol Burger.

Vodič a evidentne aj majster sa cítili ako idioti. Stavbári... a to ich nenapadlo!! Zistiť, čo je to za klinec!

„Môžem?“ pokúsil sa o reparát sám majster a vodič pohotovo priskočil tiež.

Majster sa ničoho nedotkol iba sa nahol dopredu ako žirafa pred napitím. Krauz mu to uľahčil a pootočil sa k nemu.

„Šesťdesiattrojka... koróziou trocha napuchla, ale... je to klasická šesťdesiattrojka, páni!“

„To znamená, že dĺžka klinca je šesťdesiattri milimetrov a priemer hlavičky päť, je to tak? Ako môže železo napuchnúť?“

„Rozmery ovládate úplne presne! Ako môže napuchnúť? Jednoducho! Skoroduje povrch a vytvorí sa... ten oný... no... medzi nami povedané, hrdza, a trochu zväčší priemer, akoby klinec obrástol hubou,“ potvrdil majster a opäť predbehol vodiča.

Krauz postrčil lebku pod nos Burgerovi.

„Pozri, Edo, trafil presne fontanelu, ale asi nechcel, bude to iba náhoda. Myslím, že miesto vpichu je za daných okolností nepodstatné, skôr ide o to, či bol klinec zatlčený zaživa, alebo až po smrti.“

Burger pokýval hlavou a ticho zahmkal.

„A o to, či kostra nesie aj iné stopy násilia. A... kde je sánka?“

Chlapi mlčali.

„Bude vnútri...“ nesmelo skúsil majster, „... určite... my sme nič nevzali... ani Dežo...“

„Tak bude vnútri! Chlapi...“ Burger sa obrátil k divákom, „... vy s tým nemáte nič spoločné? Žiadny... fórik... alebo niečo podobné?“

Vodič zavrávoral. Dežo mal asi pravdu! Fízli podozrievajú všetkých a stále. A najviac oznamovateľov záhadných vrážd. Už banoval, že vôbec niečo našiel.

„Nie!“ a všetci unisono prikývli.

„Nie! My... sme ho určite nie...“ skúsil ešte vodič, ale podľa ich kamenných tvári usúdil, že už sú v sračkách tak či tak. A aby poskytol aj dôkaz ich neviny, ticho skúsil... „... ako by sme zatĺkli starý hrdzavý klinec...?“

„Kladivom...“ unudene skonštatoval Hanzel a tváril sa, že je tu iba na chvíľu a že ho cintorín a lebka s klincom nemusia vôbec zaujímať.

„Aha...“ rezignoval vodič a rozhodol sa, že už nepovie ani slovo.

Upotení detektívi z oddelenia vrážd iba hrali svoju staručkú hru na otázky. Už od začiatku im bolo jasné, že klinec do lebky niekto zatĺkol už dávno, a nikoho z kopáčov nechceli krivo obviniť. Vodič ich humoru s kamennou tvárou nemohol rozumieť. Ich humor bol zvláštny a len pre zasvätených.

„No?“ Burger hodil bradou ku Krauzovi.

„Musíme zavolať vyšetrovateľa, nech zaujme stanovisko, potom Lengyela... vlastne nie, načo by sem chodil, musíme mu to tam previezť cakum prásk, a potom uvidíme, čo nájde...“ skúsil Krauz.

„Správne! Takže sa rozdelíme! Ty zabehni k náhrobnému kameňu a zisti, kto to je a kedy zomrel. Oto zabehne k správcovi cintorína a obtelefonuje vyšetrovateľa, pohrebnú službu, súdne a zistí, kedy bol pochovaný... ja... tu počkám... s majstrom... v tieni...“

„Iste!“ dodal majster, lebo posledné slová povedal Burger dosť dôrazne a majster si bol istý, že ho ešte bude vypočúvať a že jeho rola v objasňovaní záhady hrdzavého klinca sa ešte neskončila.

„Ja ich odveziem!“ ponúkol sa vodič a Krauz bol rád, že nemusí šliapať krížom cez celý cintorín.

Multikára bola síce rozheganá, ale okná sa dali stiahnuť až dole a príjemný vánok ho osviežil. Hanzel sa stále tváril nezúčastnene... a nasrdene. Jemu sa ušlo iba miesto na korbe. Pred budovou správcu cintorína zastali. Vodičovi ani nenapadlo zaflekovať. Hanzel zoskočil a rýchlo zmizol v chladných útrobách starej zavlhnutej barabizne zo začiatku storočia. Podmáčaná omietka opadávala do výšky chlapa a lastovičie hniezda hore dorobili svoje. Aj dolu. Krauz sa nechal odviezť k novým hrobom a z okienka mu zamával na pozdrav. Hanzel mu na oplátku vyplazil jazyk a zatváril sa ešte unudenejšie.

V opačnom rohu cintorína bolo vykopaných päť čerstvých hrobov. Štyri už boli prihrnuté a ledabolo obložené presťahovanými kameňmi. Čakali už iba na majstrov kamenárov, aby pomníky dorobili a utesnili maltou. Piaty bol otvorený a voňal zeminou. Bol úplne čerstvý a páliace slnko ešte nestihlo vysušiť hrudky hliny na svahoch kopčeka. Bokom pri múre boli zložené mramorové obrubníky a náhrobný kameň.

Koniec ukážky