Enja Rúčková

Očistný debakel (ukážka)

Elektronická kniha

Prvá časť

1.

Mala to byť medzinárodná konferencia, akých absolvoval už desiatky. Na túto sa však tešil. Nadšene vkročil do známej hotelovej haly a zhlboka sa nadýchol. Toto mu chýbalo, tá atmosféra spomienok.

Za uplynulý čas sa tu toho veľa nezmenilo. Ale hotelový personál áno, ako stihol zaregistrovať. Tieto tváre ho nepoznali. A to bolo dobre. Už mal po krk toho, ako sa mu všetci pchajú do zadku.

Pristúpil k recepčnému pultu a na tvári sa mu objavil úsmev.

– Dobrý deň. Som na zozname pozvaných, – zložil na zem svoju športovú tašku, pričom si oblek, starostlivo zabalený v ochrannom obale, prehodil z jedného pleca na druhé.

Mladučká recepčná mu opätovala úsmev.

– Vaše meno, prosím, – vytiahla husto popísanú stránku bieleho papiera. Hneď vedela, o čo ide.

– Benjamin Wilson, – kývol hlavou na zoznam, ktorý držala v ruke. – Zrejme budem uvedený niekde na začiatku.

Recepčná bez problémov našla jeho meno. Začervenala sa.

– Och... prepáčte... nevedela som... – skĺzla pohľadom po jeho športovom oblečení. Ležérny zjav mladého muža ju pomýlil.

Zastavil jej habkanie ráznym gestom ruky. Hľadel jej do tváre.

– To je v poriadku. Ste tu nová?

Začervenala sa ešte viac, vedomá si jeho prenikavého pohľadu. Ben Wilson mal typicky americkú, ničivo príťažlivú tvár a dalo sa vytušiť, že sú mu vlastné aj galantné spôsoby voči ženám.

– Nie, pane, – zdvihla recepčná hlavu a priamo naňho pozrela. Podarilo sa jej zachovať si profesionálny tón. – Tu je vaša menovka, program a kľúč od apartmánu. Príjemný pobyt.

Ben sa znova usmial.

– Ďakujem, – narovnal plecia a podišiel k výťahom. Potrebuje si dať sprchu. A potom vyhľadá svojho otca.

Prišiel o deň skôr len preto, aby ho mohol vidieť. Predchádzajúce roky strávil Ben štúdiom v Amerike a Nemecku. S otcom si písali maily, občas sa im podarilo spojiť sa cez skype a telefóny. Potom sa stal viceprezidentom európskej spoločnosti pre farmárstvo a vidiecky turizmus v Berlíne. Poprední členovia predstavenstva sledovali jeho študijné úspechy a schopnosť dosiahnuť to, čo si zaumieni. Rozhodli sa teda, že tento človek bude pre Eurogirder prínosom.

Ben zasvätil svoj život pomoci mnohým európskym krajinám pri rozvoji vlastného cestovného ruchu, usporadúval workshopy, marketingové semináre, kongresy na európskej i miestnej úrovni, rozdával rady a veľa cestoval. Na Slovensku sa však neukázal ani raz. Dnes zistil, že to bola chyba.

Apartmán, v ktorom bude najbližšie tri dni bývať, mu vyhovoval. Na otca bolo absolútne spoľahnutie. To si na ňom naozaj vážil, snažil sa to od neho dokonca naučiť. A keby mal niekedy syna, prial by si, aby sa to naučil aj on.

Prekvapilo ho, že začal rozmýšľať o deťoch. Doteraz mu to ani len nenapadlo. Nestretol takú, ktorá by ho milovala pre to, kým je. Po jeho boku sa striedali len dokonale vyzerajúce zlatokopky milujúce jeho financie. Vyhovovalo mu to. Mal na účte dostatok núl na to, aby si mohol užiť s toľkými krásnymi, no naivnými pipkami, s koľkými len chcel. Dával si však pozor, aby to bol vždy iba on, kto rozhoduje o tom, koľko z kohútika pustí, a hlavne, kedy ho pipkiným smerom definitívne uzavrie.

Zazvonil mu mobil. Ben hodil krátky pohľad na displej. Neúnavná Edita. Uškrnul sa a nechal mobil zvoniť. Vliezol do sprchy. Dovolil sviežej vode, aby z neho zmyla únavu z dlhej cesty.

Hneď ako zhltol hotelovú večeru, už bežal známymi skratkami dole zeleným briežkom k obytnej časti Demänovskej doliny. V ušiach mu znel obľúbený blues, srdce mu divo bilo, nohy vykonávali mechanické pohyby tak, ako boli zvyknuté. Ben kedysi denne zabehol aj pätnásť kilometrov. Dnes sa to pokúšal obnoviť.

Mohol si vziať auto, ale nechcel. Sedel predsa v lietadle, potom štyri dlhé hodiny v prenajatom aute. Potreboval si vystrieť nohy a nadýchať sa čistého vzduchu spod Nízkych Tatier. Obdivným pohľadom spočinul na končiaroch, ktoré tento tatranský masív tvoria, a na malú chvíľočku sa mu v mozgu objavila spomienka na niekoho, s kým raz obdiv k tomuto miestu zdieľal. No potom ukázal horám chrbát.

Dole kopcom sa mu bežalo ľahko. Míňal lyžiarske stredisko, zastávku autobusu, dlhé rady odstavených áut po okrajoch asfaltovej cesty. Všímal si stojany hotelov a reštaurácií predbiehajúcich sa v lepšej ponuke jedál či lacnejšieho ubytovania. Hľadel na vysoké smreky, na púpavy učupené v tráve, na usmiatych turistov a na odhalené nohy turistiek.

Keď sa pred ním objavil vysoký drevený plot, konečne zastal. Pamätal si časy, keď mu tento plot prevyšoval hlavu. Teraz sa situácia zmenila. Ben prerástol plot i tmavozelené tuje, ktoré strážia vchod do Wilsonovskej vily z oboch strán.

Stlačil zvonček a čakal.

– Prosím? – ozval sa dievčenský hlások z interkomu.

Bena to prekvapilo.

– Je Darren Wilson doma? – opýtal sa. Hľadel priamo na miesto, o ktorom vedel, že sa tam nachádza kamera.

Interkom zachrapšťal.

– Kto ste? – zaznel znovu ten hlások. Dalo sa z neho vycítiť skryté nepriateľstvo.

Ben sa usmial.

– Jeho syn.

– Ocíííí! – vzdialil sa hlások.

Hneď na to sa dvere na vile roztvorili a na prahu sa zjavila tmavá mužská silueta.

– Ben?

– Na striebornom podnose, – odvetil Ben veselo.

Leo zletel zo schodov, otvoril vysokú bránu a vyobjímal sa so svojím strateným bratrancom.

– To nie je možné! – smial sa. – Čo tu robíš? Po toľkých rokoch sa vrátiš a ani nezavoláš!

Ben sa nechal viesť do priestrannej haly.

– Nebol som preč zase až tak dlho. A chcel som, aby to bolo prekvapenie.

Pohľad mu zastal na peknom vysokom dievčati, ktoré zvedavo postávalo na schodoch.

Leo si to všimol. Pyšne sa vystrel a hneď sa pustil do predstavovania.

– Nela Amporn Palanová, toto je tvoj stratený príbuzný Benjamin Luke Wilson. Ben, predstavujem ti svoju dcéru Nelu.

Ben podišiel ku schodom a pobozkal prekvapenej Nele ruku.

– Veľmi ma teší, slečna. Mali ste iba tri roky, keď som vás videl naposledy.

Nela sa zachichotala a vybehla hore schodmi do svojej izby.

– Celý otec, – uškrnul sa Ben a pozrel na Lea. Schytal za to capnutie po temene.

– Hej! – šúchal si Ben hlavu. – Myslel som to v dobrom. Očividne si nemal pravdu, keď si tvrdil, že to dieťa nie je tvoje a že ťa do svadby s Vanidou nútime.

– Mýlil som sa v mnohých veciach, – povzdychol si Leo. Nalial sebe aj Benovi brandy. Usadil sa na kožený gauč. – Prečo si sem prišiel?

– Je tu dad?

Leo zavrtel hlavou.

– Minuli ste sa. Tak to dopadne, keď sa neohlásiš dopredu. – Vystrel si dlhé nohy. – Tvoj otec je stále činný, aj keď ho už roky dobiehajú.

– Nehovor mi, že stále robí Santa Clausa pre deti z detských domovov a rozhadzuje svoje peniaze na charitu.

Leo hľadel na tekutinu vo svojom pohári. – A tvoja mama usporadúva jeden dobročinný večierok za druhým. Niektoré veci sa nikdy nezmenia.

– Čo robíš ty?

– Vediem hotel, v ktorom budeš mať zajtra svoj dvadsaťminútový vstup, – odvetil Leo.

– Tak predsa si to dotiahol na riaditeľa. Nejako mi to ušlo. – Ben pochopil, že Leo o jeho príchode na Liptov vedel. A predsa to pred Darrenom zatajil.

– Mnoho ľudí s rozhodnutím tvojho otca nesúhlasí.

Benovi sa tiež nožík otváral vo vrecku, keď si predstavil, že Leo vedie ich rodinný hotel. Povzdychol si.

Vstal a pozrel sa z francúzskeho okna na maminu záhradu. Bývala na ňu taká pyšná. Poriadne poobracala záhradného architekta, kým bola s konečnou podobou spokojná. Predtým mu to pripadalo neuveriteľne zábavné. Teraz už ten pocit nemal. Z celej tej veľkoleposti tam vonku i tu dnu dýchal smútok.

– Nechystáš sa oženiť? – vyrušil ho Leo nečakanou otázkou.

Ben sa prekvapene zvrtol na päte.

– Do toho sa ty nestaraj.

– Darren sa cíti osamelý. Moja Vanida už nemôže mať ďalšie deti, tak sa všetky jeho nádeje vlievajú do teba. Poctivo sleduje každý tvoj pohyb a každú krásku, s ktorou sa objavíš na verejnosti. Už ma unavuje počúvať dookola tie jeho vzdychy, že s touto by to už mohlo konečne vyjsť. – Priamo pozrel na Bena. – Zatiaľ si nijakej nenavliekol zásnubný prsteň.

– Ani nenavlečiem, – stisol Ben pery. Položil nedopitý pohárik na stôl a stratil sa v kuchyni. Dostal chuť na čistú pramenitú vodu.

Keď sa vracal k Leovi, zrak mu padol na schody. Neodolal a vybehol hore. Otvoril dvere na izbe, ktorá kedysi patrila jemu. Oči mu zastali na saxofóne. Stál opretý o okenný rám presne tak, ako ho tu nechal. Dotkol sa prstami jeho mosadzného tela. Vedel by na ňom ešte niečo zahrať? Je to také nepravdepodobné a lákavé zároveň...

S obrovským sebazaprením sa od saxofónu odvrátil. Prezeral si svoj stôl, posteľ, police s cédečkami, ktoré počúval, vyblednuté spomienky na svoju sestru Brianu. Všetko ležalo na svojom mieste tak, akoby nikdy nebol odišiel.

Otvoril najväčšiu skriňu, chvíľu v nej šmátral, až napokon vytiahol okrúhlu plechovú škatuľu z nemeckých mentolových cukríkov. Vybral strieborný prívesok v tvare meča na čiernej koženej šnúrke. Boli časy, keď ho hrdo nosil na krku. Položil ho pred seba. Potom si prezeral fotografie. Všetky, na ktorých bola s ním. Očami hladkal jej tvár. Tú istú, ktorú miloval a ktorú teraz nenávidí. Celé jeho vnútro zovrel bolestný kŕč. Urobil zo seba blázna, že sa do nej zamiloval.

Rýchlym pohybom zbalil fotografie a nastrkal ich späť do plechovej škatule. Prívesok si vzal so sebou. Ten šmejd nestojí za nič. Nevedel sa dočkať, kedy sa ho zbaví. Len sa nedokázal rozhodnúť, či ho utopí v horskej riečke tu na Liptove alebo zahodí do Stredozemného mora. Po tomto trojdňovom zastavení na Slovensku musí letieť do Barcelony. Práca nepočká.

Hodil plechovú škatuľu naspäť do skrine. Prívesok v tvare meča si vložil do vrecka a rozhodol sa vrátiť dole k Leovi. Už bol v tejto izbe pridlho.

2.

– Sisa, dnes je ten banket! – kvílila jej Milena do ucha. – Chcem, aby tam tvoj tvrdohlavý brat išiel so mnou!

Simona v duchu videla Ivovu priateľku, ako nervózne podupkáva nohou obutou v čiernej lakovanej lodičke o mäkký koberec, ktorý má vo svojom byte.

– Nijako s ním nepohnem, – odvetila mdlo. – Je rozhodnutý, že nepôjde.

– Ale ty ho jednoducho musíš presvedčiť, – nahodila Milena svoj panovačný tón. – Bude tam môj otec a mnoho ďalších veľmi dôležitých ľudí. Môže získať cenné kontakty, zadarmo sa naje a trochu ma pozvŕta na parkete. Už som si kúpila hriešne drahé šaty a v nijakom prípade nedopustím, aby zostali dnes večer visieť opustené v skrini!

Simona prevrátila oči.

– Dobre, Mili. Skúsim to. Ale zázraky nečakaj. – Znechutene odhodila mobil na stôl.

Toto nemá význam. Milena Knapíková stále nepochopila, že Ivan nie je parketový lev ani nehľadá priateľku, ktorá sa o neho finančne postará. Za všetko, čo má, vďačil len vlastnej šikovnosti. Vybudoval svoju firmu z ničoho. Nepotrebuje pomoc Mileny ani jej otca, aby firmu udržal pri živote aj v týchto ťažkých časoch. Ako sestra bola naňho neuveriteľne hrdá. Dokázal nájsť dieru v službách celého regiónu.

Do zorného poľa jej vstúpil starší pán v plstenom klobúku. Simona upriamila pozornosť na svojho klienta, ktorý sa práve usádzal na modrú stoličku naproti nej.

Vyčarila profesionálny úsmev.

– Dobrý deň. S čím vám pomôžem?

– Slečna, prosím vás, viete... je mi to veľmi nepríjemné... – fučal muž a sňal si klobúk z hlavy dole. Odhalil tým nevábnu plešinu. – Nedokážem viac splácať svoj úver. Nečakane mi zomrel syn a z môjho dôchodku na ďalšiu mesačnú splátku nenaškrabem... – Uprel na ňu malé očká.

– Váš občiansky preukaz, – povedala Simona a zatvárila sa nezúčastnene. – Uvidím, čo sa s tým bude dať urobiť.

Rýchlo vyťukala rodné číslo muža do počítača a snažila sa nemyslieť na rozzúrenú Milenu, pre ktorú je najdôležitejšie na svete to, aby jej nové šaty neostali visieť opustené v skrini.

Deň sa jej veľmi rýchlo prevalil do večera. Simona si vzala sveter a kabelku a utekala na autobus. Musí toho do začiatku banketu stihnúť neúrekom. V prvom rade musí zavolať bratovi a uprosiť ho, aby sa na ten banket prišiel aspoň ukázať. Mienila ho využiť na to, aby odniesol medzi smotánku tohto regiónu koláče. Samotný pán Knapík si ich rozkázal napiecť. Iba raz mu stačilo prísť na návštevu k súrodencom Dudovcom a Simona získala ďalšieho obdivovateľa svojho cukrárskeho umenia. Rozhodla sa to pekne speňažiť. Tie časy, keď piekla koláče zadarmo, sa už dávno skončili.

Odomkla byt, v ktorom žila s bratom v dokonalej symbióze, a skoro ju tam na prahu dverí porazilo. V chodbe bola voda. S búšiacim srdcom vbehla do kúpeľne. „Kristeježiši,“ pomyslela si. „Už len toto mi chýbalo!“

Niekto ich zase vytopil. Simona s tichým nadávaním vzala handry, vedro a pobrala sa tú spúšť utierať. Voda nebola iba na dlážke, v malých dávkach kvapkala aj zo stropu.

Po hodine úmorného žmýkania bola kúpeľňa z najhoršieho vonku. Simona schmatla mobil a vyťukala bratovo číslo.

– Kedy prídeš? – povedala namiesto pozdravu. – Do banketu zostáva iba hodina. Musíš sa pripraviť...

Ivo jej skočil do reči:

– Nikam nejdem, Sisa.

Simona sa posadila na stoličku. – Milena ma od obeda bombarduje telefonátmi s veľmi jasným cieľom. Už mám toho plné zuby. – Podoprela si hlavu rukou a chvíľu mlčala. – Knapík čaká na svoje koláče.

– Tak mu ich zanes sama. Ja sa na bankete neobjavím a je mi úprimne jedno, že Mili bude zúriť. Musím tu ešte niečo dokončiť.

– Bude naštvaná. Možno sa s tebou dokonca rozíde.

Ivo vzdychol.

– Sisa, neuveríš, ale na to čakám už niekoľko mesiacov. Veľmi neskoro som zistil, že sa k sebe nehodíme.

Simona vedela, že Ivo má pravdu. Preto sa s ním narýchlo rozlúčila.

Začala premýšľať, koho pošle do Demänovskej doliny s koláčmi pre pána Knapíka. Nešťastne pozrela na snehobiele škatule, do ktorých ich včera naukladala. Mať tak vlastné auto...

Nakoniec ju pokročilý čas donútil naukladať koláče do batožinového priestoru taxíka. Sľúbila Knapíkovi, že mu tie koláče donesie načas a mienila to aj dodržať. Nech to stojí, čo to stojí.

Taxík ju vysadil na priestrannom parkovisku pod hotelom. Simona pozrela dohora na štvorhviezdičkový hotel, od ktorého ju delil pás smrekového lesa. Uf. Bude potrebovať pomoc. Na toľko škatúľ s koláčmi má ona sama málo rúk.

– Pán Knapík, – povedala rázne do telefónu, – pošlite mi niekoho na parkovisko k zastávke autobusu. Mám tu vaše koláče a sama ich hore neodnesiem. A rýchlo, prosím. Nech sa neroztopia.

Predpokladala, že Knapíkovi na tých prekliatych koláčoch záleží natoľko, že jej sem pošle celý zástup fešných pomocníkov. Zbežne si uhladila bavlnené šaty, ktoré na seba chvatne navliekla po úmornej práci v zatečenej kúpeľni, a čakala.

– Dobrý deň, – ozvalo sa z pravej strany. – Zrejme čakáte na nás.

Simona sa otočila za hlasom a uvidela dvoch čašníkov v bielych košeliach.

– Ak vás posielajú zhora, aby ste mi pomohli, tak áno, – usmiala sa. Nezaháľala a začala im nakladať škatule s koláčmi do náručia. Popritom cítila, že si ju obaja so záujmom prezerajú. No tvárila sa, že si nič nevšimla. Sama vzala dve škatule do rúk. – Poďme, – zavelila. – Nech to mám z krku.

– Mohli ste to doniesť včera, – nadhodil menší z jej pomocníkov. Mal čierne vlasy, sivé oči, štíhlu postavu. – Odložili by sme to do chladničky a celému tomuto náhleniu by sme sa vyhli.

– Včera večer som to ešte len piekla, – odvetila Simona. Dávala si pozor, aby sa nepotkla. Slnko sa jej opieralo do tváre, oslepovalo ju. Bosé nohy v kožených sandáloch sa jej šmýkali.

– A čo ste robili cez deň?

– Pracovala som.

– Takže pečenie je váš koníček.

– Skôr možnosť privyrobenia si. Každý cent navyše sa zíde. – Pozrela sa naňho. – Vy určite viete, o čom hovorím.

– Nevšímajte si ho, – spomalil krok druhý čašník. Bol zavalitý, mal krátke svetlé vlasy, zelené oči a v uchu okrúhlu náušnicu. – Má dnes zlý deň. Hostí je veľa a nás málo. Nikto netuší, ako to do dvadsiatej druhej zvládneme.

– Náš nový riaditeľ šetrí na nesprávnych miestach, – zahundral ten tmavý čašník.

Simona sa k tomu nevyjadrila. Mlčky nasledovala čašníkov do kuchyne. Pomohla im poukladať koláče na okrúhle vyleštené tácky. S potešením zistila, že teplo im nijako neubralo z pôvodnej krásy. Chvalabohu.

Poobzerala sa okolo seba. V kuchyni vládol čulý ruch. Kuchári sa zvŕtali pri obrovských hrncoch, čašníci behali hore-dole. V tvári každého z nich badala napätie. Najradšej by sa zahrala na samaritánku a pomohla im, no bola si vedomá toho, že to nie je v jej silách. Ona si už svoju úlohu splnila.

Vyšla z kuchyne do miestnosti, kde sa veľkolepý banket bude odohrávať. Stoly boli nádherne prestreté, doslova pozývali, aby si človek za ne sadol a nechal sa obskakovať ako kráľ. Simona kráčala ďalej. V hotelovej hale uvidela Knapíka. Stál obkolesený troma mužmi v oblekoch a vášnivo s nimi niečo rozoberal.

– Ach, moja malá dobrá víla, – usmial sa na ňu Knapík hneď po tom, ako sa mu dostala do zorného poľa. Opustil skupinku priateľov a podišiel k nej. – Boli ste s pomocou, ktorú som vám poslal, spokojná? – Pohľad mu skĺzol z jej tváre na jej prsia. Zrazu natiahol ruku a vopchal jej bankovky za koláče do výstrihu. Akoby bola nejaká štetka.

Simona mu ruku s odporom odstrčila.

– Áno, – odvetila ľadovým tónom. – Majte sa dobre.

Vykročila k východu, nezastavovala sa. Chlipný predseda predstavenstva marketingovej centrály destinácie Liptov jej za to nestál. Krátko pozrela na recepčný pult a pichlo ju pri srdci. Tváre za ním sa zmenili, no to nezabránilo spomienkam, aby vytryskli na povrch. Zažmurkala a pratala sa von, na čerstvý vzduch.

Vo dverách sa skoro zrazila s nejakou extrémne navoňanou ženou. Simona včas uhla nabok, takže žena preplávala okolo nej bez toho, aby si Simonu čo len všimla. Suverénne smerovala k recepcii.

– Zdravím, – povedala povýšeným tónom v perfektnej angličtine. – Kde nájdem apartmán pána Wilsona?

Simone pri počutí toho mena zamrelo srdce. „Nie, to musí byť iný pán Wilson,“ utešovala vzápätí samú seba. Ten čašník predsa pred chvíľou spomenul, že hotel má nového riaditeľa. „Riaditeľ a majiteľ hotela však nemusí byť vždy tá istá osoba,“ našepkával jej hlas v hlave. Pritisla sa k stene a úplne zabudla na to, že ešte pred chvíľou chcela odtiaľto čo najrýchlejšie vypadnúť. Zvedavosť ju premohla.

– Pán Wilson nechce byť rušený, – odpovedala mladá recepčná. – Nikým.

Žena sa bezočivo zasmiala.

– Mňa sa to určite netýka. Povedzte mi, na ktorom poschodí sa schováva.

– Prepáčte, ale pán Wilson...

– ... nechce byť rušený, – dokončila žena vetu posmešným tónom. – To som už počula. Tak mu zavolajte a oznámte mu, že prišla Edita. – Otočila sa recepčnej chrbtom a konečne poctila pohľadom svojich fialkových očí hotelovú halu.

Simona si pri pohľade na ňu uvedomila pravý význam slovného spojenia „oslnivo krásna“. Edita, netrpezlivo čakajúca, kým recepčná vybaví jej žiadosť, bola snom každého muža. Vysoká, opálená, so symetrickou tvárou a  s dokonalou postavou. Vypla hruď, na úzkych perách vyčarila koketný úsmev a všetci chlapi na čele so starým pánom Knapíkom slintali.

Simona pobavene potriasla hlavou. Na toto sa ona pozerať nemusí. Edita je s veľkou pravdepodobnosťou milenkou nejakého zazobaného Američana. Nič prekvapujúce. Simona sa odlepila od steny a urobila pár krokov smerom k východu.

– Pán Wilson sa s vami odmieta stretnúť, – ozvala sa recepčná.

– Ako to? – vybuchla Edita. – Prišla som sem až z Berlína!

Simona sa ticho zachichotala. Žeby Edita dostala košom? Určite sem pricestovala s kufrom plným sexi spodnej bielizne, aby získala kreditku k účtu svojho samčeka.

– Pán Wilson sa o chvíľu zúčastní na bankete, – doliehal k Simone trpezlivý hlas recepčnej. – Môžete ho počkať tu, ak chcete.

– Chcem od vás len číslo jeho apartmánu! – jačala Edita. – Ostatné si už zariadim sama!

Simona s úľavou vyšla na terasu hotela. Započúvala sa do šumu smrekov, do veselého šantenia detí hotelových hostí. Ukrivdenú Editu pustila z hlavy.

3.

Ben náročky naťahoval čas. Vôbec sa mu nechcelo zúčastniť sa na bankete, keď vedel, že ho tam niekde bude otravovať Edita. Ženská zjavne nepochopila, že sa s ňou v Nemecku rozišiel. Bude si musieť čo najrýchlejšie nájsť nejakú novú pipku. Ale akú? Nemky ho už prestávali baviť. Možno by sa mohol po nejakej poobzerať v Barcelone.

V hotelovej hale sa mu Edita zavesila na krk presne tak, ako predpokladal.

– Benjamin, – prihovárala sa mu sladko, – ani netušíš, ako si mi chýbal...

Chystala sa ho pobozkať.

Ben ju od seba odstrčil. Bez slova prešiel okolo nej. Zastavil sa pri zástupcoch svojej vlastnej firmy, ako aj zahraničných partnerských organizácií. Ľahko sa pripojil k ich diskusii. Na Editu si ani nespomenul, až pokým sa mu sama nepripomenula.

Podišla k nemu a vyronila zopár falošných sĺz.

– Havko môj, ako sa to správaš? – fňukala. – Mala to byť naša spoločná dovolenka pri príležitosti našich zásnub. Už si nepamätáš? – Pritúlila sa k nemu.

„Havko môj?“ Ben ju zmrazil pohľadom.

– O nijakých zásnubách neviem, ropuška moja. A radím ti, aby si sa mi viac neplietla pod nohy.

– Chcel si ma predstaviť svojim rodičom, – vymýšľala si Edita ďalej, vedomá si toho, že ju Benovi priatelia sledujú. Tvárila sa ako kôpka nešťastia.

Ben sa zasmial.

– Tvoja domýšľavosť nemá páru, Edita. Odíď. Nemám ti už čo povedať. – Podišiel k starému Knapíkovi, ktorý celú scénu pozoroval z kúta lobby baru s nadvihnutým obočím.

– Si k nej tvrdý, – utrúsil Knapík ticho.

Ben si k nemu prisadol.

– Nedám sa jej viac vyciciavať, pijavici jednej.

– Iba hľadá niekoho, kto sa o ňu postará. Kto jej zabezpečí pokojný život. To jej predsa nemôžeš zazlievať.

– Ako vidím, jej vycibrený vkus na jedincov s peknou kôpkou financií pod zadkom ťa nečakane očaril.

Knapík pokrčil plecom a so zaľúbením sa pozrel na Editine telo.

– Dal by som jej čokoľvek iba za to, aby som ju dnes mohol mať v posteli.

– Je tvoja, – uškrnul sa Ben. Narýchlo vstal.

Hala sa pomaly zapĺňala. Mnoho ľudí sa túžilo s ním porozprávať, no on sa vytrvalo dral von na čerstvý vzduch. Potreboval si povoliť kravatu a rozopnúť pár vrchných gombíkov na košeli. A to si tu pred týmito ľuďmi dovoliť nemohol.

Vonku sa schladilo. Ben pozrel na končiare hôr. Nebo nad nimi zosivelo. Zdvihol sa aj ľahký vietor. Zrejme sa priženie búrka. Povolil si kravatu a zhlboka sa nadýchol vzduchu prinášajúceho prísľub očakávanej vlahy.

A potom ju zbadal. Sedela mu otočená chrbtom na drevenej lavičke, nohy zložené pod sebou v tureckom sede. Mala bavlnené šaty modrozelenej farby v štýle country a dlhé, svetlé vlasy. Pohrával sa jej s nimi vietor. Ona však sedela pokojne. Nevšímala si vietor, Bena, ani tiché búrkové hrmenie na juhu.

Ben sa opatrne, krôčik po krôčku, približoval. Zatúžil uvidieť jej tvár. Popritom uvažoval, na čo tá očarujúca bytosť hľadí. Na stromy?

Zrak mu padol na hrajúce sa deti. Jeho otec tu kedysi dávno dal postaviť pre deti hotelových hostí preliezačky a pieskovisko so šmýkačkou. Chvíľu sledoval, ako sa deti naháňajú dookola pieskoviska. Až potom sa odvážil podísť k nej bližšie.

– Je medzi nimi vaše dieťa? – spýtal sa ticho, aby ju nevyľakal.

Predsa sa strhla. Akoby ju vyrušil v nejakej súkromnej chvíľke rozjímania. Bena zalial nepochopiteľný pocit viny.

– Nie, ja len... – vyhŕkla akosi prirýchlo a zdvihla k nemu tvár.

Vtedy sa to stalo. Ben cúvol bez toho, aby si to vôbec uvedomil. Ona vytreštila oči. Civeli na seba a obaja si uvedomovali, že sú v zlom čase na zlom mieste. Celý svet okolo nich sa stratil v hmle. Boli len tie dve tváre, také známe i neznáme zároveň.

Simona sa nejakým zázrakom postavila na nohy. Celá sa roztriasla. „To nemôže byť pravda,“ hovorila si neustále dookola. „Čo tu robí? Odkiaľ sa tu vzal?“

Nútila svoje nohy kráčať od neho preč. Preboha, veď je to hotel jeho otca. Má plné právo tu byť, kedykoľvek si zmyslí. „To ja tu nemám čo hľadať,“ karhala sa Simona v duchu.

Ale tie deti... nemohla od nich odtrhnúť oči. Boli nádherne bezstarostné, svieže a šťastné. Mimovoľne jej ruka skĺzla k vlastnému neplodnému bruchu. Dieťa...

Ben zapustil korene na terase pred hotelom. Nemohol sa nadýchnuť ani pohnúť. Nepredpokladal, že ju ešte niekedy v živote uvidí. Šesť rokov všetko, čo s ňou súviselo, potláčal. Zakázal si na ňu myslieť. A zrazu sa jeho spomienky vrátili. Rozpamätal sa na jej bezbrannosť, keď mu zakaždým zaspala priamo na srdci. Na jej príjemný úsmev. Na nevinnosť, ktorú si uchovala aj napriek tomu, že jej ju vzal on sám.