Dominik Dán

Beštia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán, 2006

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.

Bratislava 2006

ISBN 80-8085-149-2

PROLÓG

JÚN 1965

Bosé chlapča v zašpinenej košeli a s holým zadkom pobehlo po priedomí, kopancom zahnalo drzého psa od konzervy prenikavo páchnucej po rybičkách v oleji, skontrolovalo jej obsah, a keď sa presvedčilo, že je prázdna, presným hodom zasiahlo psí ňufák. Pes zaskučal, stiahol chvost a odbehol.

„Karol, sem pot! Kde si zase, v kerej onej... nebehaj! Zase capneš, odereš sa a mna manka vyláta... aj za teba! Sem pot, ci hovorím!“ Chlapec sediaci na betónových schodoch pred domom poočku strážil mladšieho brata a pozoroval dážďovku na schodíku, zvíjajúcu sa v smrteľnej agónii. Už hodnú chvíľu sa ju snažil prepichnúť tenkou slamkou, ale mrcha nie a nie postáť! Zvíjala sa a krútila, z rozdrásaného ústneho otvoru jej vytekala krv a žltkastý obsah vnútorností. Odrazu čosi chruplo, napnutá koža nevydržala tlak a ostrý koniec slamky vbehol do dážďovky, až mu myklo rukou. Sústredene sa prikrčil a zabudol aj na brata a celý svet. Pomaličky, opatrne posúval slamku centimeter po centimetri a vôbec si neuvedomoval, že z úst sa mu nevdojak vysúva jazyk a špička zlostne šibrinkuje z boka na bok a občas aj von a dnu. Ostrý hrot si prekliesnil cestu utýraným tvorom a na konci opäť narazil na odpor. Chlapec odborne s trpezlivosťou hodinárskeho učňa pootočil slamkou... a znova... a podarilo sa! Víťazoslávne zodvihol mazľavý špíz a chvíľu sa ním kochal. Vôbec mu nevadilo, že mu po prstoch steká smradľavý sliz, natrávené blato, krv a vnútornosti popravenej obete. Bol taký zabraný do katovania, že si nevšimol matku na prahu dverí ani dvoch závozníkov, ktorí opodiaľ nahadzovali na korbu zásobovacieho auta prázdne pivové sudy. Zmeraveli v nemom úžase.

„Chamraď!“ povedal jeden zo závozníkov, naložil posledný sud, zhnusene si odpľul k ošarpanému domu a nasadol. Auto ťažko naštartovalo, hustým naftovým dymom zamorilo dvor aj deti a odfrčalo po ďalší náklad.

Chlapec ho počul. Počul a rozumel mu... a rozumel aj iným slovám, ktorými ich ľudia občas častovali, keď s matkou chodili okrajovými štvrťami Nášho Mesta. Nerobili nič zlé, iba sa v kontajneroch snažili nájsť to, čo im odoprela núdza a čo druhí už aj tak nepotrebovali. Nekradli. Aj keď si to mnohí o nich mysleli, nekradli! Silno zamrkal a odchádzajúce auto tiež odprevadil pľuvancom.

„Chazmro kar!“ dodal a až potom si všimol matku apaticky opretú o zárubňu. Oči sa im stretli.

„Mama, prečo nás gadžovia nemajú radi?“

„Lebo sme Cigáni. Cigánov nemá nikto rád, synček môj, iba naši. Pamätaj si to, Ondrík! Od gadžov sa drž ďalej, keď vyrastieš, sám uvidíš, čo sú zač... drž sa od nich radšej ďalej... hovorím ti.“

Chlapec chápavo pokýval hlavou, aby sa mamka nestrachovala, pohľadom fľochol po bratovi, či je ešte celý, a hrdo jej ukázal dážďovku.

„Pozri...“

„Prečo si to urobil, Ondrík?“

„Ja som... chcel som...“ vyjachtal a previnilo zvesil hlavu. Naozaj nevedel, prečo to urobil. Keď našiel dážďovku, bezmyšlienkovite do nej kopol, ale netrafil. Špica sandálu ju minula o nepatrný kúsok, odrazila sa od zeme a iba ju oškrela. Cez malú trhlinku presakovalo trochu krvi a lepkavá žltkastá tekutina. Červ sa zvíjal v bolestnej agónii. Ondrík si to spočiatku nevšímal a vybral sa cez dvor k bratovi, ktorý vystrájal na múre z nepálených tehál a veľmi ľahko si mohol zlomiť nohu alebo ruku. Odrazu sa zarazil a... zvážnel. Pred očami sa mu zatmelo, dvorček aj s neposedným bratom zmizol, kdesi z hĺbky podvedomia sa vynorila krvavá doráňaná dážďovka, jej kŕčovité pohyby, v zátylku pocítil príjemné mravčenie a... potom mu niekto pošepol, aby ju dokončil. Nejaký hlas. Nebolo to jasné, hlas nepatril žiadnej konkrétnej osobe, nevedel by ani povedať, či bol mužský alebo ženský, či bol milý alebo nepríjemný, či ho prosil alebo rozkazoval... Bolo to jednoducho vnuknutie, a pretože ho nevedel opísať a pochopiť sám, ani sa nepokúsil vysvetliť to matke. Poslúchol a vrátil sa, zodvihol dážďovku, chvíľu si ju prevaľoval na dlani, potom ju šmaril o zem a zodvihol nohu... Nie! To nie je ono!! Chcelo by to... Zašliapnuť je málo! Hlas presne a razantne diktoval panovačným tónom, čo treba urobiť. Ondrík chvíľu nerozhodne stál a nechápal, čo od neho chce. Hlas mu šepkal... aby... nešliapal, vraj je to málo... aby... strčil... aby do nej... niečo strčil... aby do nej niečo strčil... niečo strčil... aby do nej...

Našiel slamku, zubami jej vylepšil hrot, strčil ju do nej... a mal pri tom zvláštny pocit, akoby to tak malo byť, teraz a navždy... akoby to bolo úplne normálne a malo to tak byť! Odteraz už vždy...

Keď skončil, srdce mu divoko poskakovalo, dych mal prerývaný a plytký, na čele sa mu leskli kropaje potu a krútila sa mu hlava. Trvalo to iba krátku chvíľu... potom... sa vrátil pred rodný dom na ušliapanú hlinu dvora, k bratovi a k mamke, ktorá ho podistým mala veľmi rada. Precitol.

„Ondrík, aj dážďovku stvoril sám Pán Boh, ako všetko živé na tomto svete, a narobil sa s ňou rovnako ako s nami. Nezaslúži si, aby si sa takto rúhal a vysmieval sa mu. Všetci sme stvory Božie a každý má rovnakú chuť žiť, rozumieš mi? Máš už desať, musíš vedieť, čo je dobré a čo nie...“ karhala ho matka a rukou mu zašla do hustej čiernej štice.

Rýchlo pokýval hlavou, aby zmiernil jej rozhorčenie. Aj tak nerozumel.

„Každého živého tvora bolí, keď mu ubližujú... aj dážďovku, ako keď na teba pľujú, alebo keď ťa otec... rozumieš? Už nikdy neubližuj živým tvorom, nepatrí sa to! Sľubuješ?“

„Áno... mamička.“

„Už nikdy...“

„Sľubujem, už nikdy...“

Ale nebol si celkom istý...

1

JÚN 1990

Policajná stanica niekde na predmestí Mníchova

„Náme?“ Na policajtovi bolo vidieť, že už má všetkého plné zuby a koniec služby by privítal ako vykúpenie z pekla, ale lenivé ručičky nástenných hodín ukazovali iba pol tretej ráno a do konca šichty ostávalo ešte dobrých päť hodín.

„Náme!? Frštenzíí? Šajze!“ opakom ruky si zotrel z čela pot a pohľadom prepálil vychudnutého chlapíka sediaceho na tvrdej drevenej stoličke. V policajnej úradovni bolo osem kancelárskych stolov. Nočná smena obsadila iba polovicu. Kolegovia písali správy, alebo sa iba tak povaľovali. Ostatní buď pekne spinkali doma, alebo čelili besnej páľave niekde v bare s krígľom božsky vychladeného piva. Toho roku prišlo leto akosi predčasne a jazyk horúceho vzduchu priniesol do západnej Európy saharské teploty a sucho. Čo malo kúsok zdravého rozumu, zaliezalo do chládku, tým šťastnejším trčali z vody iba hlavy. Tým menej šťastným trčali z policajných uniforiem, v ktorých sa škvarili vo vlastnej šťave. Služobné ventilátory robili, čo mohli, ale márna lásky snaha... dusno a horúčava neprestávali ani v noci.

„Náme... du!“ čo s človekom, ktorý nevie po nemecky ani vlastné meno!

„Johan, vykašli sa naňho! Nevidíš, že ti nerozumie ani slovo? Je to nejaký zapráskaný Turek, alebo niečo podobné... navyše je nametený, tak čo od neho chceš? Prezrel si ho?“

„Nie, načo?“

„Možno má u seba nejaké doklady, alebo...“

„Aufštén... vstaň!“ Johan podišiel k prestrašenej zhrbenej kreatúre a zdrapil neboráka za ramená. Nasilu ho postavil a poklepal mu po vreckách na rifliach. Potom pobúchal hánkami po stole a naznačil mu, aby z vreciek všetko vyložil. Pochopil. Pomaly a komicky opito začal vykladať, mince, hrebeň, vreckový nožík...

Johan nasrdene schmatol poskladaný hárok papiera.

„Čechoslovák, nie Turek! O-n-d-r-z-e-j... počkaj, nie! Ond-rej... boh sa v tých českých menách vyznaj! Je z Domova pre azylantov vo Furholzene pri Freisingu... a má priepustku.“

„Kam?“ prejavil trochu záujmu kolega a nalial si minerálku.

„Úrad krajskej rady Freising mu vydal povolenie k pobytu s podmienkou, že sa smie pohybovať len v okrese Freising.“

„Tak čo tu, doboha, robí?! A prečo je taký tmavý, keď nie je Turek? „

„Asi Róm... český Róm! Teraz ich sem zdrhajú tisíce. Utečenci!“

„Akí utečenci?! Socializmus sa u nich skončil pred pol rokom, tak akí utečenci!? Banda jedna, robiť, to ani bohovi, tak prišli kradnúť!“

„Alebo zbierať tie milióny mariek porozhadzované po chodníkoch... to si myslia títo nímandi o Nemecku!“

Chlapík mľandravo zareagoval na známe slovo a konečne sa pokúsil komunikovať.

„Kajne čeko... ich bin... ich bin Slovakiše... ich bin Slovakaj... ich...“

„Ruhe! Drž hubu, ty! Karl!! Prečo ho vlastne predviedli?“

„Lebo sa o druhej v noci potuloval podnapitý po predmestí a hliadke sa zdal podozrivý, na otázky neodpovedal, doklady neukázal, razilo z neho... tak ho zbalili!“

„A čo my s ním?“

„Neviem, zoberieme mu odtlačky a odfotografujeme ho a...“

„Kašli na to! Johan, je hic na skapanie, a ty sa chceš otravovať s takýmto smradom? Prezrime ho, či niečo neukradol, a kopnime ho do riti, to bude najrozumnejšie!“

„Neviem, mali by sme...“ Johan nedokončil, lebo zazvonil telefón. Zodvihol a pohodlne vyvalený na stoličke vyštekol obligátne jááá bite, ale okamžite vyskočil na rovné nohy a prekvapenému kolegovi naznačil, aby bol chvíľu ticho, lebo...

„Ja, ja vohl... áno... iste... rozumiem... pán komisár!“ koktal a skoro zasalutoval. Chaoticky zalovil v papieroch na stole, našiel pero a načmáral pár údajov. Potom položil. Celou váhou sa oprel o hranu stola a so strhaným výrazom oznámil kolegom: „Boha... chalani! Máme vraždu!“ a zmučene sa zložil späť na stoličku.

„... ti šibe?“ chlapi v služobnej miestnosti spozorneli.

„Nie, hoci teraz by som maródku na hlavu prijal všetkými desiatimi, bohuprisám... chlapci, čo má ruky-nohy presun na Karlingerstrasse osem... prízemný byt... zavraždená štyridsaťročná žena... počkajte... tu to mám, Helena Stillikeová... je to náš rajón, musíme zabezpečiť miesto činu do príchodu kriminálky a papalášov, volal komisár a je nasratý, radšej si pohnime!“

Kreatúra zhrbená na nepohodlnej stoličke nenápadne vzhliadla a prekvapene sledovala zmeny v správaní policajtov. Niektorí očerveneli, iní sa začali potiť, potiaci sa potili ešte viac, dvierka skriniek trieskali a na stoly padali opasky s puzdrami, šiltovky, putá, nepriestrelné vesty... niekto mu nasypal do dlaní hŕbu mincí, hrebeň aj nožík, čiesi ruky ho vystrčili von na chodník, kde zmätene uhýbal náhliacim sa policajtom... Ozvalo sa búchanie dverí na autách, nervózne štartovanie a hvízdanie pneumatík... Ondrej ostal sám. Stál sám na okraji neznámeho mesta, kde všetci rozprávali po nemecky a nikto mu nerozumel ani slovo. Veci si nastrkal do vreciek, rozpačito pokrčil ramenami, ešte raz fľochol na vysvietený nápis POLIZEI, nechápavo pokrútil hlavou a vykročil. Nohy bez ponožiek ho omínali vo vyčaptaných poltopánkach. Žiadny z policajtov si nevšimol, že je bosý. Prešiel dve križovatky, zabočil za roh nejakého domu a o chvíľu sa ocitol na mieste, kde ho zbalili. Podišiel k smetnému košu, opatrne sa rozhliadol a keď sa uistil, že ulica je prázdna, zalovil v jeho smradľavých útrobách. Vybral vreckovku zviazanú do uzlíka a zvedavo ju poťažkal v dlani. Obsah zacinkal a muž sa spokojne usmial. Rozviazal uzlík, cípy ovisli ako lupene zvädnutej ľalie a v dlani mu zasvietila žltá kôpka. Retiazka, náušnice, náramok... znovu uzlík zviazal a schoval ho pod košeľu. Rozhliadol sa a vykročil. Chcel sa dostať za mesto, kde tušil zberný tábor pre emigrantov, v ktorom občas dávali aj priepustky...

Komisár mníchovskej kriminálky Wilhelm Knapp stál uprostred obývačky a vyvaľoval oči na posteľ pri stene. Neveril vlastným očiam. Na prasatá v ľudskej koži, čo dokážu bezcitne zabiť človeka a siahnuť na niečo, čo im nepatrí a na čo nemajú právo, si už zvykol, videl už všeličo... ale toto?! Mladý kolega v uniforme s brigadírkou pod pazuchou strnulo hľadel pred seba, potom sa mu pohli vnútornosti a radšej vybehol von.

„Prepáčte... kristepane...“ zaúpel a zmizol v kríkoch.

Ležala rozvalená na posteli, namiesto hlavy krvavá kaša s vyčnievajúcimi kosťami. Pravé oko mala rozbité, druhé meravo civelo kdesi pod stôl. Zlepené chuchvalce vlasov pokrývali celý vankúš. Ruky ležali pozdĺž tela. Nohy naširoko roztiahnuté... na pravej boli omotané nohavičky. Nočná košeľa vyhrnutá až k prsiam. Veľké krvavé škvrny v kontraste s bielymi plachtami.

Súdny lekár skončil obhliadku, energicky si stiahol rukavice a zhlboka si vzdychol. Chvíľu váhal, akoby tomu ešte stále neveril, potom spustil.

„Vražedný nástroj je tam!“ ukázal ku kreslu, kde stála hranatá železná tyč na jednom konci obalená vlasmi a krvavou kožou. „Rozmery rán zodpovedajú profilu tyče a stopy na nej hovoria za všetko! Je to vražedný nástroj. Vrah vošiel cez okno...“

„Ale no tak! Pán doktor!“ ohradil sa komisár. „Pátrať budeme my, nie?“

„To je v poriadku, pán komisár!“ zaprotestoval detektív z mníchovskej kriminálky. „Kým ste prišli, poobzerali sme sa tu a pod oknom sme našli čerstvé odtlačky poltopánok číslo štyridsaťdva. Podrážka má dezén hlboký jeden a pol milimetra. Stopy nie sú presušené, čo v tejto horúčave znamená, že nie sú staršie ako päť hodín. Povedali sme to aj doktorovi...“

„Takže...“ pokračoval lekár a snažil sa ignorovať komisárov nedôverčivý pohľad, „smrť nastala asi pred piatimi až šiestimi hodinami... hoci... myslím si, že asi skôr ako neskôr. Vrah ju zabil asi dvoma, možno tromi údermi do pravej hornej časti hlavy, ale takými razantnými, že polámal lebečné kosti a úplne poodtŕhal mäkké tkanivo a kožu. Evidentne spala, žiadne stopy zápasu a obrany. Údery sú zasadené s mimoriadnou razanciou svedčiacou o... no, to si nechám až po pitve! Pysky...“ detektív sa nahol k hlave a pozoroval tvár, „tie dolné, pán kolega... sú podráždené a odchýlené, na ochlpení sú kvapky... bola znásilnená. Ak budeme mať šťastie... uvidíme! Možno nájdeme aj spermie! Viac nám povie pitva a expertízy, páni, zatiaľ sa porúčam.“

„Pán doktor, predtým, alebo potom?“

„Potom. Žiadne stopy zápasu. Prekvapil ju v spánku a zabil ju, až potom ju znásilnil.“

„Nekrofil?“

„Neviem, asi nie. Nekrofília je úchylka, pri ktorej postihnutých vzrušujú mŕtvoly, tento potreboval niečo viac... potreboval kulisu... krv... smrť... sex až potom, keď sa nabažil krvou, to nie je charakteristická črta nekrofílie.“

„Možno nechcel krv a to ostatné, možno chcel iba kefovať, a keď mu nedala, pritvrdil...“

„Nie, pán kolega, to nie! Neprehováral ju, ona spala! Možno by aj súhlasila, za pár peňazí... ako tak pozerám na ten byt... možno aj za pár drobných, ale evidentne sa jej nepýtal! Ona spala a vrah išiel na istotu... najprv krv a potom sex! Dovidenia, páni, uvidíme sa na pitve!“ a odišiel nervózne si šúchajúc prsty, akoby chcel zotrieť neviditeľné stopy nechutnej scenérie.

Detektív podišiel k železnej tyči a opatrne ju zodvihol. Komisár neprotestoval, podriadený mal rukavice. „Ktoré hovädo chodí na návštevu s trojkilovou železnou tyčou... cez okno? Bože, to zas bude prípad!!“ Pohľad mu padol na stôl. Nedopitá fľaša vodky, jeden vodový pohár, porozhadzované soletky, v umelej miske zvyšky večere. „Asi fakt nebol na vohľadoch, je tu iba jeden pohár.“

„Vráť ju na miesto, ešte sme nefotografovali,“ upozornil ho kolega a otvoril veľký čierny kufor, aký používajú kriminalistickí technici na celom svete. Vybral ceduľky s číslami, fotoaparát a strieborný prášok na odtlačky prstov. Čakal na komisárov pokyn. Vošiel policajt v uniforme, rozhliadol sa, posteli venoval krátky vydesený pohľad a zamieril ku Knappovi.

„Niečo máme, pán komisár! O tri domy nižšie prerábajú záhradný plot. Je tam pristavený kontajner na tuhý odpad. Úplne na vrchu... na kope betónovej sutiny je dvadsaťjeden hranatých železných tyčí dlhých pol metra. Zobudili sme správcu, potvrdil nám, že v plote mali dvadsaťdva kovových tyčí, ktoré držali vodorovné drevené laty. Všetky odrezali a nahádzali do kontajnera, chcú robiť nový plot z betónových tvárnic. Aj bez expertízy je jasné, že táto tu je tá chýbajúca... presne sa zhoduje rozmer a aj farba aj... proste všetko. Vrah ju vybral z kontajnera a...“

„Ďakujem, seržant, ostatné si už vyšetríme sami, dobrá práca, pokračujte...“

„Rozumiem, pán komisár!“ zasalutoval a odišiel.

Komisár si povolil kravatu, ktorá mu v besnom teple spôsobovala neznesiteľné muky, zotrel si pot z čela a práve sa chystal dať pokyn technikom, aby začali, keď si všimol mladého kolegu v uniforme, ktorému pred chvíľou prišlo zle.

„Lepšie?“

„Áno... prepáčte... to teplo... viete, ja som ju poznal...“

„Výborne! Poďme von...“

Zapálili si a mladý policajt s úľavou vyfúkol dym. Dvaja detektívi, ktorí už tušili, že im tento prípad prischne, ich nasledovali. Prvotné informácie o obeti sú základným odrazovým mostíkom a nechceli o ne prísť.

„Helena je alkoholička, čistá sociálka... vidíte, ako žije... žila! Špina a hnus! Slobodná, pred rokom jej súd odňal Natáliu... dcéru, asi šesť-sedem ročnú, odvtedy pije ešte viac. Poznám ju, pretože tu robím okrskára a musel som spolupracovať s kurátorom pri odoberaní dieťaťa, vlieklo sa to vyše roka... spoznali sme sa, pomáhal som jej zohnať si prácu, ale... nešlo to! Keď sa rozbehla, vydržala aj týždeň v kuse... a všetko... tvrdé, víno, pivo... to bolo jedno. Za týždeň zjedla dva rožky a jednu paštiku... zato vyslopala... more, čo vám budem hovoriť. Keď nebolo čo, pila okenu...“

„Vravel si, že je slobodná... a to dieťa? S kým ho má?“ detektívi už pracovali na plné obrátky.

„To je podľa mňa celkom zaujímavé! Heinz, jej bývalý druh, býva v unimobunke na smetisku pri výpadovke na Meinhoff... pätnásť minúť autom, ale on ho nemá, takže necelá hodinka peši! Podobný osud, hoci nedávno som ho videl vykladať tehly... ale iba príležitostná práca, nič trvalé! Žili spolu tri-štyri roky... pred pol rokom sa rozišli.“

„Žije s niekým?“

„Prosím vás!! V unimobunke na smetisku?! Je to čudák, sám ako prst.“

„Ale žľazy mu fungujú, nie?“

„Žľazy?“

„No nič, my sa na neho pozrieme! Je tam viac unimobuniek?“

„Tri. Dve sú vyhorené a tá jeho je čerstvo natrená na zeleno. Na dvere mu už neostalo, tak ich dohnusil žltou... takou nechutnou... nemôžete sa pomýliť!“

„Šéfe, my padáme...“

„Choďte, chlapci, a prineste niečo! Ráno máme na krku novinárov a riaditeľ... no však viete, tak padajte a prineste niečo!!“

Komisár sa vrátil a unaveným pohľadom blúdil po jedinej miestnosti chudobne zariadeného bytu. Ako tieň ho sledoval okrskár, čo všeličo vedel...

„Ešte jedna vec, pán komisár... Helena mala pamiatku po matke. Retiazku, náušnice a náramok. Nikdy ich nepredala, nech na tom bola akokoľvek zle, mala ich zviazané v takej ušpinenej vreckovke tam hore v skrini. Bolo to zlato, nič úžasné, ale predsa len zlato...“

Technik si pristavil stoličku a prehodil pár zvyšných uterákov a posteľnú bielizeň. Výsledok sa dal očakávať. Skriňa bola dokorán už pri ich príchode a väčšina obsahu bola porozhadzovaná po zemi.

„Nič! Bol tu!“ skonštatoval technik a zliezol zo stoličky.

„Takže nielen vrah a násilník, ešte aj zlodej!“ vzdychol si komisár a potľapkal okrskára po ramene. „Dobrá práca, kolega, fakt dobrá... spomeňte si ešte na niečo, čokoľvek, všetko sa môže hodiť...“

„Iste, pán komisár... budem sa snažiť!“

„Snaž sa, snaž... aj my sa...“

„Šéfe!“ ozval sa druhý technik, ktorý obhliadal mŕtvolu. „Pozrite!“

Nadvihol paplón a pod zadkom nebohej sa objavila čierna hrča. Kolega nelenil a urobil fotografiu. Presunul sa bližšie a urobil ešte jednu z iného uhla. Potom už len sledoval, ako kolega vyťahuje jednu ponožku, potom druhú.

„Sú to čierne ponožky, pán komisár! Pánske... veľké!“

„No a čo, keď veľké?! Ľudia tohto typu si nemôžu vyberať, nosia, čo nájdu!“

„Nie, pán komisár, pozrite sem! Tu dole v skrini má starú krabicu od topánok plnú ponožiek, pár sme už rozbalili, všetko jej veľkosť, päť a pol... má malé nohy. Tieto sú...“ opatrne rozprestrel ponožky na posteľnej plachte a priložil pásmo, „... osmičky! Veľkosť štyridsaťdva, sú pánske! Nie sú jej!“

„Tak poďme na to, chlapci!“ vzdychol si komisár. „Asi toho bude viac, čo nás tu dnes prekvapí!“

Začalo svitať a horúčava sa začala stupňovať. Prileteli prvé muchy a prišli aj traja pracovníci televízneho štábu a zopár novinárov. Detektívi si museli švihnúť, inak im znečistia mŕtvolu, a to by sa chlapcom na pitevni určite nepáčilo.

„Heinz, tak ešte raz... ale už ma neštvi, jasné! Kde si bol dnes v noci?! Kde a kto ti to môže dosvedčiť?! A syp, lebo...“

„Páni, prosím vás, ako vám to mám povedať? Spal som a ako vždy sám!! Včera som mal celkom dobré rito... vynášal som sutinu a železá na oprave plota na Karlingerstrasse...“

„To je kúsok od tvojej bývalej, nie?“

„... áno, je, ale ani som ju nevidel! Robil som až do tmy a správca ma vyplatil až tesne pred desiatou! Zastavil som sa v supermarkete a kúpil som si pivo, niečo na večeru a cigarety. Videla ma pani Wernerová, vždy platím u nej. O jedenástej som už bol doma... tedáá... v unimobunke, najedol som sa, vypil som asi štyri pivá... počúval som RS dva, to je rozhlas...“

„Vieme, čo je RS dva, ty tĺk! Pýtam sa ťa, kto ti to môže dosvedčiť!?“

„Kto? No, nikto, bol som sám! Počúval som Joachim šou, to je...“

„Vieme, čo je Joachim šou, ty tĺk! Pýtam sa ťa, kto ti to môže dosvedčiť?“

„Kto? No, nikto, bol som sám! Počúval som Joachim šou až do polnoci a potom som išiel spať! Dnes ráno som mal dorobiť ten plot... ale ste ma zobrali a...“

„Čo sa stalo tvojej bývalej, vieš?“

„Čo sa stalo?... som sa chcel práve spýtať... čo sa stalo?“

„Vieš?“

„Nie!“

„Kedy si ju videl naposledy?“

„Naposledy? Hocikedy. Keď idem okolo, tak sa zastavím... nepíšem si to... aúú!“

„Zastavíš sa za ňou hocikedy, keď ideš okolo, ale včera nie, čo?! A bol si pár metrov od nej celý deň, ale určite si sa za ňou nezastavil, čo?! A si si istý, čo?! A my ti to máme zožrať, čo?! Neser...“

Bolo úmorné teplo a ani ventilátory, ani sľubne sa vyvíjajúci prípad nemohli znížiť napätie a dusnú atmosféru na mníchovskej kriminálke. Komisár informoval riaditeľa a ten informoval novinárov, že podozrivého už majú a nebude trvať dlho a prípad beštiálnej vraždy so sexuálnym motívom bude vyriešený a spoluobčania budú môcť opäť spokojne spávať pri otvorených oknách, pretože kto by v tej horúčave vydržal pri zavretých?!

„Táák znova, kde si bol dnes v noci a kto ti to...“

„Ani na jednej tyči nie sú jeho odtlačky,“ komisár nespal celú noc a bolo to na ňom vidieť. Ostatní boli na tom podobne. Prvý deň po vražde zabili vypočúvaním Heinza a zhromažďovaním stôp z miesta činu.

„Pri práci používal robotnícke rukavice, robil s karbofrézkou a v noci si ich vzal tiež, preto v celom byte nenechal odtlačky. Je to jej bývalý druh, nezabúdajte na to! Pozná ju, všetky jej zvyky, a to dokonale, presne vedel, kedy sa nadrbe, a presne vedel, kedy zaľahne, a presne vedel... jednoducho, je to jej bývalý druh, vedel o nej všetko! Vedel, kde je zlato! Celý deň robil pár metrov od nej, možno ju aj zahliadol, ako išla z obchodu, alebo... bohvie odkiaľ. Oči preniesli signál do mozgu, alebo do toho, čo tam ostalo, žľazy signalizovali, že sú plné, a to už poriadne dlho, kúpil si pivo, roztatáril hormóny a išiel na vec. Auto nemá, ale tie vzdialenosti sa dajú pohodlne obehať aj peši. Chlapi, je to on, to mi nikto nevyhovorí! Je to on...“ Detektívi z oddelenia vrážd sedeli na nočnej porade u šéfa a snažili sa, až sa im z kečiek parilo. Parilo by sa, aj keby sa nesnažili, ale chceli už ísť domov a trochu sa vyspať. Tí dvaja, čo vyfasovali Heinza, mali smolu, odskáču si to až do polnoci a potom ich niekto vystrieda... ak dovtedy nezmäkne. Už by mal... užil si svoje...

„Vražedný nástroj pochádza z plota, to je potvrdené! Heinz ich odpílil viac ako polovicu, to je už tiež potvrdené. Správca ho vyplatil o desiatej, potvrdené! Predavačka ho videla o pol jedenástej a potvrdila, že u nej platil. Potom sme už v prdeli!“

„On je v prdeli, šéfe! Nemá alibi! Nikto ho nevidel...“

„Ale nikto ho nevidel ani na mieste činu a my mu musíme dokázať vinu, a nie on nám nevinu, to si zapamätajte, inak nás prokurátor... okrem toho, register má čistý, jedna zavinená dopravná nehoda na motorke, keď bol ešte chlapec... to je slabé, páni! Ani náznak násilia, zvrátenosti, úchylky... pozná ho celá štvrť, žije na smetisku, to je fakt, ale chytí sa každej ponúknutej roboty a robí poctivo, to máme zistené! Žije ťažko a na okraji spoločnosti, ale... žije férovo, dokonca som počul o panej, čo mu dáva príležitostne strážiť dve decká na noc a nikdy s ním nemala problémy... okúpe sa u nich, dajú mu na holiča, operú mu... jednoducho, poznajú ho a nepasuje to k nemu...“

„Šéfe, mám tu výsledky z prehliadky unimobunky!“ zahulákal detektív od dverí, sotva prekročil prah.

„No!?“ komisár nedočkavo povytiahol obočie.

„Nič! Žiadne zlato...“

„Choď s tým do...“ komisár si poutieral tvár mentolovou vreckovkou, nervózne ju pokrčil a nacvičeným pohybom hodil pod stôl do koša.

„Tak znovu! Čo jeho topánky?“

„Nosí robotnícke bagandže... čierne, kožené s oceľovou špicou... veľkosť desať. Má labu ako medveď. V unimobunke sme našli ešte jedny tenisky, tá istá veľkosť. Žiadne poltopánky číslo... vlastne, aj tak by ich neobul...“

„Šajze... chlapi! Kedy už prídu tí dvaja z pit...“ dvere sa opäť rozleteli a vošli dvaja spotení chlapi, čo vyfasovali v tej horúčave ozaj nezávideniahodnú prácu.

„No konečne! Kde ste tak dlho? Ešte bolo bavorské kolienko, dortmundská dvanástka?“

„Nie, šéfe, ideme rovno z patológie! Máme ho!“

V kancelárii to zašumelo.

„Profesor Bauer vám odkazuje, že môže použiť tú novú metódu... počkajte... tu to mám... volá sa DNA! Je to... deoxy... ribonucleic... acid... čo po našom znamená dezoxy... ribonukleová kyselina... boha! A je to!“ chlap sa zvalil na stoličku, zrejme ho jachtanie odborných názvov vyčerpalo. Všetci napäto čakali, nikto ani nehlesol. Chlap si myslel, že už má pre dnešok odrobené, ale keď videl nechápavé výrazy v ich očiach, spustil. „Nóó... našli sme spermie... priamo v pošve, a už z nich robia ten... oný... reťazec. Vraj máme tomu debilkovi zobrať krv a priniesť ju profesorovi...“

„Krvi sú tam vedrá... v tom by nebol problém...“

„Porovnajú ten... reťazec, a vraj ak je to on, tak to na deväťdesiatdeväť percent zistia! Bohovskí machri, keby ste videli ten nový labák! A tie baby, jedna laborantka mi...“

„Kašli na to, teraz máme iné starosti! DNA ešte nie je dôkaz, súdy ho stále nechcú akceptovať, ale nám povie veľa, už som o tej metóde počul. Skúsime to a uvidíme...“

Druhý deň zatelefonoval profesor Bauer. Komisár napäto počúval.

„Páchateľ má krvnú skupinu A Rh faktor negatív. Zo spermií, ktoré zanechal na mieste činu, to nebolo ťažké zistiť. Výskum genetických ochorení priviedol kolegov biológov na myšlienku preskúmať nosičov dedičných vlastností...“

„Pán profesor, prosím vás... ja budem musieť referovať vyššie... viete, oni tomu asi ťažko porozumejú...“

„Iste, iste! Prepáčte! Takže vám to poviem zjednodušene. Z troch miliárd bázových párov nukleotidov, ktoré tvoria samotnú podstatu protismernej závitnice DNA v dvoch reťazcoch, sme schopní vyšetriť úsek približne sto párov, ale to stačí! Pochopiteľne, ak rozprávame o genómovej DNA. Mitochondriálna DNA by vás iba poplietla...“

„Myslíte?“

„Iste! Verte odborníkovi. Jednoduchšie sa to už nedá! Metódou vertikálnej elektroforézy za použitia polyakrylamidového gélu dostaneme rebríček DNA znakov, takzvané anely...“

„Dobre, pán profesor...“

„Už sme na konci! To je vlastne v princípe všetko. Rozdiel reťazca vyšetrovanej vzorky oproti štandardu určuje konkrétneho človeka, a je to znak nenapodobiteľný a jedinečný pre každého z nás! Dajte mi nejaký biologický materiál a ideme na to! Nemusí to byť krv alebo spermie! Stačí nám vlas, kosť, zub, koža, čokoľvek... čo je nositeľom dedičných vlastností jedinca. Chromozómy ako zhluky DNA... vlastne, to sa vás až tak netýka! V našom prípade bola analýza zjednodušená a výsledok bol jasný hneď na začiatku. Žiadny rozbor DNA ani nebol nutný, pravda, pokiaľ hovoríme o vašom podozrivom. Heinz má krvnú skupinu AB pozitív a tým je povedané všetko. Nie sú to jeho spermie! Rozbor DNA zo spermií význam má, to mi verte! Ak sa vám podarí nájsť ďalšieho podozrivého a bude mať krvnú skupinu A Rh faktor negatív, podľa DNA ho buď vylúčime, alebo potvrdíme s presnosťou na deväťdesiat deväť celých deväť desatín percenta! Je to presnejšia metóda než daktyloskopia, alebo čokoľvek, čo sme doteraz robili!“

„Ďakujem, pán profesor,“ povedal komisár a položil. Chvíľu apaticky civel na potiaceho sa kolegu, a keď sa mu dramatická odmlka zdala dosť dlhá, stroho mu oznámil: „Kopnite ho do... nech dorobí ten plot a zmizne mi z očí...“

„Ja by som to nerobil, šéfe! Vy im veríte? Lepšieho už nezoženieme...“

„Budeme musieť, chlapci... budeme musieť... veda je kurva vec!“ smutne si zaboril strhanú tvár do dlaní a sám pre seba si zašomral: „... a vie o tom aj riaditeľ!“

2

AUGUST 1990

Tá istá policajná stanica niekde na predmestí Mníchova

„... páni, týmto považujem dnešnú inštruktáž za skončenú, má niekto nejaké otázky? Nie? Tak potom poďme na to! Nezabudnite, že nastupujete do nočnej a treba si vziať baterky a reflexné vesty... je dvadsaťdva dvadsať, stretneme sa tu o päť tridsať, motohliadky nech majú dotankované vozidlá, pešie hliadky spíšu hlásenia zo služby... a aby som nezabudol, stále hľadáme vraha Heleny Stillikeovej, tak všetko podozrivé preveriť a hlásiť... lovu zdar!“ seržant zabuchol papierové dosky a úkrokom sa otočil od kecpultu. Chlapi s hrkotom vstávali a kontrolovali si výstroj, niektorí sa náhlili k automatu, aby stihli poslednú kávu, iní sa šomrajúc na neznesiteľné horúčavy a najnovšiu prehru Bayernu presúvali k autám, ktoré ako vždy po poobednej službe neboli poriadne dotankované.

„Johan, ty si bol vtedy v službe, keď ju našli, nie?“

„Bol, lebo netrávim celé leto na dovolenke pri mori ako niektorí!!“

„Johan, no táák, koľkokrát si sa bol vyšabľovať, povedz kamarátom!“

„Nemám kamarátov, otravuje to život a zdržuje pri práci! Seriem na vás, ste iba banda kolegov a známych, a s tým sa dá žiť, hoci vo vašom prípade...“

„Johan, vraj si ju... kým prišla kriminálka...“

„Dvakrát, a myslel som pri tom na... no nechajme to tak, ako sa má Klára?“

„Johan, ja ťa...“

„Áále čo!? Tak do mŕtvoly by si ma pustil, ale do svojej starej nie, čo? Mne sa to má páčiť a tebe nie!? Ako som povedal, seriem na vás...“

„Johan, neondej sa! Nevidíš, že mu dnes nedala a je plný energie? Nemôže jebať, tak len podjebáva... Johan, počkaj!“ kolegovia sa rehotali a na uzmierenie potľapkávali hrdinu poslednej brutálnej vraždy po ramenách. Hrdina sa rehotal tiež, lebo policajti sú už raz takí. Jedno či v Nemecku, v Japonsku, či na Severnom póle. Je to v nich, musia držať spolu, lebo služba je ťažká a cudzí sa ich nezastane. Stres treba ventilovať, ako sa len dá. Čím bližšie ku kosti... tým lepšia partia.

Johan nasadol do auta a kolega za volantom ho pochválil: „Ale si mu dal! To s jeho starou... dnes si bodoval, šprtáš po večeroch, alebo si skrytý talent?“

„Kašli na to a poďme už...“

Vyrazili do obvodu, rýchlosťou kroku prešli milionársku štvrť a zabočili do okrajových častí mesta. Okná spustili, lakte vystrčili von... vysielačka šušťala a pľula skomolené útržky dialógov prerušované atmosférickými poruchami. Schyľovalo sa k búrke a všetci túžobne očakávali ochladenie. Zjedli hamburger, vypili kolu, rozohnali stádo prostitútok... to všetko počas jazdy a pred polnocou prišli na prvé kontrolné stanovisko. V nočnej službe museli prejsť tri, každú párnu hodinu, a okrem toho museli byť stále na príjme, keby niečo...

Na kontrolu nikto neprišiel, a tak pokračovali v mľandravej jazde po meste. Opäť prešli milionársku štvrť a za stierače zastrčili tri pokuty za parkovanie na tráve. Pomohli manželskému páru otvoriť dom so zaseknutou zámkou a slušne, ale nepresvedčivo odmietli pozvanie na kávu. Chvíľu nato schladili opitého manžela, čo túžil riešiť manželské problémy práve tú noc. O trištvrte na dve sa zvrtli a zamierili k druhému kontrolnému stanovišťu...

„Robur dvadvatri, Robur dvadvatri, tu Robur... príjem... chlapci, vyzerá to, že máme ďalšiu vraždu...“

Koniec ukážky