Peter Bilý

INZERÁT NA ŽIVOT,
KTORÝ SOM NECHCEL ŽIŤ 

(ukážka)

Elektronická kniha

Peter Bilý

INZERÁT NA ŽIVOT,

KTORÝ SOM NECHCEL ŽIŤ

Text © Peter Bilý 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0686-6

I

MIMO HRY

1

Tridsiatnik na bicykli. Neskorý máj. Streda. Poludnie. Príroda je uprostred pokročilej, už definitívne končiacej sa jari a začínajúceho sa leta. Chodníky, cesty a trávniky sú obsypané peľom a lupeňmi posledných odkvitajúcich stromov.

Tridsiatnik. Na temeno mu dopadajú jarné slnečné lúče a príjemne ho zohrievajú. V krátkych intervaloch stláča brzdu bicykla, aby sa jazda dolu po asfaltovej ceste nezrýchľovala. Zdá sa, akoby odďaľoval príchod do cieľa. Do cieľa?

Cieľom je dom na periférii stredne veľkej prímestskej obce. Keď tridsiatnik dorazí k namodro namaľovanej bráne, zabrzdí a zostúpi z bicykla.

Za bránou na veľkom dvore pred domom sedí v prú tenom kresle pri kre rozkvitnutých ruží zamyslený deväťdesiatročný starec. Je na priamom slnku, ale cez nohy má prehodenú ľahkú deku. Nevkusná kockovaná látka však neprekryje charizmu zostarnuté ho dandyho. Starec má dlhšie, jemne zvlnené husté snehobiele vlasy, starostlivo začesané dozadu. Má ušľachtilú opálenú tvár, živé, bystré oči a elegantné držanie tela. Pripomína niekdajších talianskych hercov alebo starosvetských bonvivánskych bohémov. Vyzerá ako niekto, kto by mohol robiť spoločnosť De Sicovi a Mastroiannimu, nie ako človek narodený pred deväťdesiatimi rokmi v strede rozdrobenej Európy na troskách senilného rakúsko-uhorského impéria.

Tridsiatnik otvára bránku a tá ako vždy zavŕzga. Ani starec, ani tridsiatnik ju nechcú namazať práve pre to vŕzganie, je to ich alarm upozorňujúci na nečakané návštevy. Ostrý hrdzavý zvuk vzbudí pozornosť zamysleného starca. Otočí sa smerom k bránke a zakýve na pozdrav. Tridsiatnik mu kývne o čosi rezkejšie a vchádza do dvora, tlačiac bicykel vedľa seba.

2

Vidiecky dom sa odlišuje od ostatných domov v obci tým, že okrem adoptovaného túlavého kocúra tu nie sú žiadne zvieratá. Nečudo. Tridsiatnik a starec sú z mesta a do prímestskej dediny sa presťahovali ani nie pred rokom, keď riaditeľ miestnej základnej školy ponúkol mladému mužovi učiteľské miesto. Tridsiatnik v tom čase pracoval ako novinár v Košiciach, no inak je vyštudovaný historik. Keď sa starcovi, s ktorým v rodnom meste býval v spoločnej domácnosti, zhoršil zdravotný stav, nestíhal ani zamestnanie, ani starostlivosť o starého otca. Preto mu práca dejepisára na základnej škole, tých dvadsať pracovných hodín týždenne v pevnom časovom rozvrhu, pripadala ideálna. Aj to, že pracovisko bolo vzdialené od budúceho bydliska nejakých päť minút jazdy na bicykli, stálo za uváženie. Rozhodoval sa iba krátko napriek tomu, že vedel, aký ponižujúci plat ho čaká – nižší ako starcov dôchodok. A tak koncom júla podal v regionálnych novinách výpoveď a podpísal zmluvu do nového zamestnania.

3

„Ahoj,“ povie tridsiatnik starcovi, keď k nemu pristúpi a pobozká ho na obe líca. „Ako sa dnes máme?“

„Horšie ako včera a lepšie ako zajtra. Teda nič no vé... A ty ako v škole?“

„Ani sa nepýtaj...“

„Zase si mal spor so zástupkyňou?“

„Ale nie... S Orlovskou.“

„Orlovská? Nie je to tá neurotická lokša, ktorú si spomínal včera?“

„Presne tá.“

Starec si povzdychne a povie: „Skutočne nepríjemná, takmer ako vaginálna pleseň...“

Tridsiatnik sa rozosmeje. Pred starcom si od malička musí dávať pozor na jazyk, veď nielen nadávky sú v jeho prítomnosti úplne vylúčené. Starec patrí k starej škole, teda u svojich vnúčat si potrpí na kultivovaný jazykový prejav. Nikdy sa pred ním nemôže vyjadrovať vulgárne či nespisovne, ale keď má starec svoj deň, vie sa blysnúť výstižnými definíciami. Nečudo, veď keď bol starý muž dieťaťom, musel vedieť spamäti recitovať Goetheho básne v nemčine či verklíkovať v latinčine pasáže z Caesarových Zápiskov o vojne v Galii...

4

Tridsiatnik sa pustí do varenia a popritom myslí na starcov zdravotný stav. Zdá sa mu, že starec zo dňa na deň slabne, hoci je na svoj vek relatívne v poriadku. Berie lieky na obličky a chronicky choré priedušky, pravidelne a s úzkostlivou poctivosťou chodieva na lekárske kontroly. Zatiaľ sa neobjavujú žiadne komplikácie, no napriek tomu je čoraz slabší, slabší ako plameň sviece, ktorá už nebude dlho horieť.

Keď tridsiatnik myslí na starcov stav, mentálne sa cíti viac starcom ako jeho deväťdesiatročný starý otec. Čoraz častejšie sa v myšlienkach vracia do minulosti, prehrabáva sa v nej ako v zožltnutých amatérskych fotografiách. Pasáže z nie takých dávnych včerajškov, o ktorých si predtým myslel, že im rozumie, dnes akoby mu nedávali žiaden zmysel. A slepá bezmocnosť, ktorá ho z času na čas chytí, keď sa vracia do tých najdávnejších spomienok, tá ho ubíja. Tridsiatnik sa cíti senilný a sentimentálny.

Zároveň pociťuje čoraz väčšie obavy z budúcnosti, najmä z tej blízkej. Nemá strach iba z toho, čo sa obaja, tridsiatnik i starec, boja pomenovať – z ozajstnej a konkrétnej budúcnosti. V ich rozhovoroch sa tridsiatnik snaží nerozprávať o čase, ktorý by bol iný ako prítomný. V zime nehovorí o najbližšom lete a v lete o najbližších Vianociach. Starec občas používa desivý výraz potom alebo až potom, čo znamená čas, ktorý začne plynúť od okamihu jeho smrti. Tridsiatnik ostáva vtedy zarazený a nevie, ako zareagovať, aby nebol ak aj nie hrubý, tak prinajmenšom netaktný. Veď to bude moment, keď starca zhltne zánik a on tu bude pokračovať v honbe za jedlom, spánkom a možno aj rozmnožovaním sa. A najmä bude musieť naďalej predstierať, že patril do včerajšieho, patrí do dnešného a bude patriť do zajtrajšieho sveta.

Tridsiatnik si nevie ani predstaviť, aké bude mať plány potom, čo ho bude motivovať, aby ráno vstal z postele. Lebo teraz ho stavia na nohy aspoň tá tak zvaná povinnosť. Bude mať ambície alebo nejaký iný druh duševného motora, ktorý by ho hnal dopredu? Má pocit, že vo veku, keď drvivá väčšina jeho rovesníkov robí naplno kariéru a má vlastnú rodinu, nie je jeho rozhodnutie robiť starcovi opatrovateľa vo vidieckom ofsajde láskavosťou voči starému otcovi, ale voči nemu samému. Lebo práve vďaka starcovej bezvládnosti má výhovorku pred civilizovanou džungľou každodenného života: že nie chce, ale musí žiť na ve dľajšej koľaji pre staré, odstavené vlaky...

Keď dovarí a vypne plyn, vynesie stolík a dve stoličky na trávnik na dvore. Kým starec vstane z kresla a o paličke, pomaly a opatrne, sa približuje k stolu, tridsiatnik prestrie pre dve osoby.

Starec sa usadí za stolom. Tridsiatnik si sadne oproti nemu a naberie do dvoch tanierov zeleninovú polievku. Posype ju čerstvo nasekanou petržlenovou vňaťou. Zaželajú si dobrú chuť a začnú jesť.

5

Keď pozorujeme oboch, ako jedia, nie je to príjemný filmový záber. Z dostatočnej výšky by síce mohlo ísť o sentimentálny obraz v instagramových farbách, ale čo ak sa zameriame na pohľad, akým sa tridsiatnik ustarostene pozerá na svojho starého otca?

Starec si kedysi veľmi potrpel na francúzsku výchovu, ktorou dávnejšie kultivoval tridsiatnika v časoch, keď mal tridsiatnik deväť, desať, jedenásť rokov... Nemindrákoval síce svoje vnúča tým, že okrem materčiny ovládal nemčinu, francúzštinu, maďarčinu, češtinu a čo-to si pamätal aj z latinčiny a klasickej gréčtiny, lebo bol stará škola, ale predsa len ho trochu prehnane zaúčal do stolovacej etikety a spoločenského správania. Nebol síce zakomplexovaný snob či samozvaný aristokrat, ale určitá nutkavá pedantnosť sa v ňom prejavovala aj napriek tomu, že sa snažil ovládať. A teraz? Teraz môže tridsiatnik pozorovať (a je mu to nepríjemné), ako stojí starca obyčajný pohyb lyžice medzi tanierom a ústami nemálo námahy a ponižujúceho sústredenia. Práve v tejto chvíli ostal na starcovej brade rezanec a starec si to nevšimol. A tridsiatnik sa mu to neodváži povedať, aby ho zbytočne nefrustroval. Rezanec tak či tak spadne naspäť do polievky alebo sa spoločným pôsobením gravitácie a mechaniky ocitne opäť na lyžici. Tak načo z toho robiť vedu...

„Máš nejaké správy o Lucii?“ opýta sa starec tridsiatnika. Znie to tak, ako keby sa ho to chcel spýtať už dávnejšie, ale stále to odkladal na vhodnejšiu chvíľu.

„Nie.“

6

Máš nejaké správy o Lucii? spýtal sa ho ustarostene a opatrne, ale starcove obavy sú neopodstatnené. Starec má pocit viny za to, že sa jeho vnuk rozišiel s „perspektívnym dievčaťom“, ako tvrdila celá tridsiatnikova rodina, akoby chcela dať skvelé vyhliadky na blízku budúcnosť s Luciou do kontrastu s približujúcim sa časovým horizontom starcovho konca. Nielen rodina, ale aj sám starec má pocit, že vnuk sa vinou zaneprázdnenosti jeho zdravotným stavom nevenoval dostatočne svojej peknej, mladej a inteligentnej partnerke a tá ho preto nechala. Pritom pre tridsiatnika bolo Luciino ultimátum „buď ja, alebo tvoje vidiny“ iba únikovým východom z mužsko-ženského vzťahu, v ktorom sa ocitol vlastnou neopatrnosťou. A tie jej podprahové vyhrážky a otvorené citové vydieranie... Tridsiatnik bol vďačný za ten deň, keď mu vynadala do autistu, egoistu, sociopata, egocentrika... Ako mu len odľahlo, keď sa na displeji jeho mobilu prestalo objavovať jej meno a ustalo bombardovanie jej esemeskami.

7

Starec dojedol polievku a do druhého chodu, zeleninových fašírok so zemiakmi, sa mu veľmi nechce. Tridsiatnik mu doleje trochu červeného vína, ale to ostane v pohári nedopité.

Starec sa cíti slabý a chce si ísť ľahnúť. Nie je na tom nič zvláštne, navykol si na krátke odpoludňajšie siesty. Zvyčajne ich trávi v kresle, ale tentoraz dáva prednosť gauču v obývačke. Tridsiatnik mu pomôže dostať sa naň, dá mu pod hlavu malý vankúš a prikryje ho dekou.

8

Streda, štyri hodiny popoludní. Starec sa po neprimerane dlhej, viac ako dvojhodinovej sieste prebudí s pocitom, že má horúčku. Vidí tridsiatnika, ako sedí nejaké dva metre od neho za stolom a opravuje písomky.

„Asi som chytil chrípku,“ prihovorí sa konečne vnukovi.

Tridsiatnika tá veta vyľaká, ale podarí sa mu aspoň čiastočne ovládnuť, aby jeho znepokojenie nebolo viditeľné. Ide po teplomer a podá ho starcovi; o pár minút sa ukáže, že starec má tridsaťosem štyri.

Tridsiatnik okamžite telefonuje svojmu známemu, mladému ukrajinskému lekárovi. Hodinu nato lekár príde a iba potvrdí to, čo obaja tušili. Starec naozaj chytil chrípku. Tridsiatnikovi neostáva nič iné, ako byť z núdze optimistom a veriť, že jeho starý otec sa z toho dostane.

Ukrajinský lekár je jeden z mála tridsiatnikových známych v P. a blízkom okolí, s ktorými si ako-tak rozumie. Mladý doktor sa do P. priženil a teraz pracuje v jednom z blízkych, veľmi malých miest. No vídajú sa veľmi málo. Manželka a jej rodina si spravili z dobráckeho Ukrajinca poskoka a užitočného debila, a tak má na svojich pár slovenských priateľov málo času. Tridsiatnikovi ostáva ešte niekoľko ľudí, s ktorými môže intelektuálne pookriať: mladá slovenčinárka Elena, riaditeľ školy a štyridsaťročný veterinár-alkoholik.