Láska

je chyba

v programe

Maxim E. Matkin

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Maxim E. Matkin, 2004

Slovak edition © Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o.

Bratislava 2004

maxim@matkin.sk

Tebe,

len tebe.

Veď ty vieš prečo.

1. kapitola

Povedz, že ma miluješ

„Akoby ma vyhodili nahú z vlaku na Sibíri. Tak sa cítim. Je jedno, ako koho miluješ, vaše svety sa nikdy nedotknú. Sme odsúdení na večnú osamelosť, uzavretí vo svojom tele, v svojej zložitej a nepochopiteľnej duši. Žijeme každý vo vlastnej ilúzii, ide len o to, či sú tie ilúzie vzájomne kompatibilné. Čím sme starší, tým ťažšie sa niekomu odovzdáme, tým viac si uvedomujeme, čo všetko riskujeme, keď sa vrhneme do vzťahu. Viem, čo hovorím. Mám dosť rokov na to, aby som to zacítila na vlastnej koži. Viac ráz mi už vypálili žeravým železom na telo značku ako dobytku, ktorý sa zatúlal na cudziu pastvinu. A preto s tebou potrebujem hovoriť.“

Tak to by sme mali, pomyslel si Stajpen, keď si mail druhý raz prečítal. Vytlačil si ho dúfajúc, že keď pocíti v rukách hmotu papiera, pochopí aj zmysel slov spôsobom, ktorý mu bude vyhovovať. Že ho konečne dešifruje ako nejakú haluz, pretlak ťažko skúšanej umeleckej duše, a nie ako predzvesť budúcich problémov.

Pozrel cez zaprášené sklo kaviarne na ulicu a na náprotivnej strane cesty uvidel Sony v šialenej minisukni. Delili ich od seba dva rady áut, električková trať a nezriedené davy chodcov, ale aj tak medzi nimi žiarila ako elektrická Panna Mária. Bol v nej akýsi pouličný pôvab, ten druh krásy, ktorú netreba hľadať a objavovať, nepotrebovala oči muža s fantáziou, dala o sebe vedieť na prvý pohľad. Vďaka tej kráse bola stále horúcou kandidátkou na titul Miss Kanálnici a Stavební robotníci a vďaka nej aj prišla k svojmu menu, keď ju tesne po revolúcii mama vzala ako gymnazistku na samovražedný štvordňový autobusový zájazd do Paríža. Tam ju oslovili Japonci nakrúcajúci v parížskych uliciach reklamu, či by sa nebola ochotná s walkmanom na ušiach tváriť ako typická žabožrútka a usmiať sa do kamery. Za ten dvojsekundový záber dostala 500 frankov a meno Sony. Walkman bol síce nejakej inej a celkom neznámej značky, ale kto si má tie japonské hatlaniny pamätať.

Sony prebiehala cez cestu, uhýbala autám až na električkové koľaje.

Stajpen videl, že Sony nevie o električke blížiacej sa jej od chrbta a bolo mu jasné, že do hluku ulice by bolo zbytočné pridávať klepot cez sklo kaviarne. Na okamih zadúfal, že ju tá električka zrazí. Takmer videl jej pekné telo rozdelené čistým koľajnicovým rezom na dve časti. Aspoň by mohol pociťovať ľútosť, smútok nad jej stratou, mohol by si občas na ňu zaspomínať ako na ženu s najvýraznejšou Krásou Na Prvý Pohľad. Uľavilo by sa mu, že je mŕtva.

Električka sa rozvrešťala a nejaký vitálny dôchodca strhol Sony za rameno z trate. Cez hučiacu napchatú električku Stajpen Sony nevidel. Ale vedel si predstaviť, ako svojmu spasiteľovi ďakuje a ako ju on ešte stále drží za ruku, dýcha na ňu klobásový smrad a vraví, že niet začo a dávajte na seba pozor, slečna, vás by bolo škoda.

Vďaka nemiestnej snaživosti toho chlapíka s ňou teda predsa len budú problémy. Mohla by sa síce cestou k Stajpenovi stať náhodnou obeťou prestrelky pri vyrovnávaní si účtov miestnych výpalníkov, mohol by na ňu padnúť dom alebo dopravné lietadlo. Ale všetci výpalníci v okruhu kilometra vyzerali, že už toho majú tiež dosť, že ich práca je ako každá iná a v piatkové popoludnie sa radšej dajú zastreliť, ako by mali makať, a čo sa týka zemetrasení a leteckých liniek, náš skvelý národ sa rozhodol usadiť na mieste, kde kedysi skapal pes a doteraz sme ho nenašli.

Ktosi vraj povedal, že spisovateľ musí vo svojej hlave každý deň zabiť otca, znásilniť matku a zradiť vlasť, aby to za niečo stálo. Stajpen nebol spisovateľ, ale v hlave sa mu občas odohrávali veci, pri ktorých bol sex s vlastnou matkou poučným posedením v skautskom tábore.

Sony si cestou k Stajpenovmu stolu objednala. Hlavy osadenstva kaviarne sa za ňou otáčali ako oceľové piliny za magnetom pri pokuse na hodine fyziky. Vybozkávala však len Stajpena.

– Prepáč, že meškám, – usmiala sa Sony.

– Pol hodinu. Už budem musieť ísť.

– Citlivý ako doktor Mengele.

Čašníčka postavila pred Sony kávu, minerálku a asi tri kilá zákuskov. Stajpenovi napadlo, že keď to Sony do seba všetko natlačí, určite to pôjde vyvrátiť do záchoda, inak by pri svojom režime stravovania dávno vyzerala ako veľryba.

– Mám pásomnicu, – oznámila mu bohorovne Sony, vzala medzi štíhle prsty čokoládový rez veľkosti priemerného stredoeurópskeho mužského prirodzenia a pomaly si ho vsunula do úst.

Polovica mužského osadenstva pri okolitých stolíkoch si cez nohavice decentne preložila noviny.

– A okrem toho máš ešte nejaké problémy? – opýtal sa Stajpen a dúfal, že jeho hlas neznie ako apel dozorcu v polepšovni, ktorý dobre vie, že ho tá malá beštia provokuje.

– Prečo myslíš? – spýtala sa Sony nenútene.

Stajpen vyložil na stôl jej mail:

– A čo má znamenať toto?

Sony sa na neho zadívala. Áno, bola krásna tým spôsobom, ktorý pôsobil ako úder lopatou po hlave, ale viete, ako to je, keď vás ňou po hlave mlátia stále: buď vám pukne lebka, alebo začnete nosiť prilbu. A Stajpen už Sony poznal dlho. Všimol si kúsok čokolády prilepený na jej spodnej pere. Usmial sa a Sony si ju oblizla. Nádherne, priam umelecky. Už ani tie prilby nie sú, čo bývali, pomyslel si Stajpen bolestne.

– Ja ťa milujem, – povedala Sony. – Strašne. Nedá sa to vydržať. Povedz mi, že aj ty ma miluješ, a ja budem mať dôvod žiť ďalej.

– Fíha, – povedal Stajpen, – ty, a... – ešte skôr, než to vyslovil, vedel, že to bude znieť falošne ako repliky z televíznych seriálov so sedatívnym účinkom, ale nemohol si pomôcť, musel to povedať:

– Ty, a nechodíš náhodou s mojím bratom?

Zadívala sa von, akoby sa na rozpálenej ulici odohrávalo niečo skutočne fascinujúce.

– Si trápny, – povedala sucho.

– Vždy je jeden vtipný a druhý trápny. To je už pravidlo každej komickej dvojice.

– Želáte si ešte niečo? – zastavil sa pri nich čašník oslnený výhľadom do Sonynho výstrihu.

– Áno. Jednu rýchlu smrť tuto pre pána, prosím, – povedala Sony a zdvihla sa.

Kým sa stratila a kým si Stajpen stihol odpovedať na otázku, či mohol niečo urobiť lepšie, zavolal mu brat.

– Tu je Korben. Mám len jednu otázku, – povedal. – Nebude to dlho trvať a nepýtaj sa, prečo sa pýtam. Len odpovedz. Je lepšia vyholená, alebo zarastená?

– Kto, preboha?

– Ježiš, že kto? Zamysli sa nad otázkou! Že načo sa asi pýtam?

– Aha.

– Tak vyholená, či nevyholená?

– Mne je to jedno.

– Ako ti to môže byť jedno? Veď máš nejaký názor, nie?

– Piatok popoludní, ešte nie je ani päť hodín, a ty si už zhulený.

– To s tým nemá nič spoločné! Nemôžeš mi odpovedať na takúto jednoduchú otázku? To musím vyhrať v bingu, aby si sa so mnou bavil?

Stajpen si pomyslel, že Korben by vyhral v bingu, keby mu napadlo do svojich aktivít – nech sú akékoľvek – zahrnúť aj svoju frajerku Sony, aby sa dievča netrmácalo svetom a nehľadalo citové vyžitie inde. Ale to s ním on ťažko vyrieši, takže jednoduchšie bolo odpovedať:

– Ja som dospieval v dobe, keď sa baby neholili. A zdalo sa mi to sexy. Teraz sa baby holia a tiež sa mi to zdá sexy. Prijímam „pod obojím“, som univerzálny typ.

– Chápem. To som chcel počuť, – povedal Korben a zavesil.

Stajpen unavene dojedol po Sony dva rozbabrané zákusky a kývol na čašníka. Bude sa musieť už naozaj ponáhľať, sľúbil Zoe, že cestou domov nakúpi.

2. kapitola

Muži majú radi jednoduché riešenia

Na večeru Zoe pripravila nejaký grécky baklažánový úlet a vychladila víno, čo neveštilo nič dobré. Kým Zoe večere, košele a zvyčajný dispečing toaletného papiera flákala, dalo sa s ňou vydržať. Keď sa začala snažiť, vždy jej o niečo šlo.

– Kúpil si si nové plavky? – spýtala sa a doložila mu na tanier.

– Načo? Tie staré sú v pohode.

– Nemôžeš nosiť také miniatúrne plavky na takého veľkého vtáka.

Odkedy Stajpen odišiel z kaviarne, mal čoraz väčšiu chuť zdôveriť sa niekomu s citovým nátlakom, ktorému bol vystavený. Ale vedel, že Zoe ani Korben to byť nemôžu. Z ľudí, s ktorými dokázal prekročiť bariéru vecných informácií a nezáväzného vtipkovania, pripadala do úvahy len Kimi. Chválil teda tzatziky o dušu spasenú a premýšľal, ako by sa dostal z domu.

Zoe plynulo rozvíjala tému last minute dovolenky a postupným upozorňovaním na problémy s dopravou, technickým stavom auta a nespoľahlivými službami sa zrazu od plánovanej dovolenky v Chorvátsku so surfom na streche auta dostala až k leteckému zájazdu na Olympskú riviéru. Do kolísky civilizácie.

Stajpenovi sa niekedy zdalo, že to Zoe so zdôrazňovaním svojho štvrtinového gréckeho pôvodu trochu preháňa. Ale keď sa zoznámil s jej otcom, ktorý sa volal Agamemnón Papadopulos a ktorý presvedčil aj jej matku, pôvodným menom Ruženu, aby sa dala premenovať na Klytaimnéstru, pochopil, že pri tom všetkom, čomu bola Zoe vystavená od detstva, ju to vlastne len tak štrajchlo.

A potom sa ho zrazu medzi rečou spýtala, či si ešte pamätá, ako jej povedal, že sa už celkom cíti zrelý mať dieťa. Zamrazilo ho, a vzápätí si, bohužiaľ, spomenul, ako ho pred časom Zoe viezla z nejakého večierka totálne opitého, šťastného, že nezvracia, a tárajúceho niečo o zmysle života. Dnes by dal ruku do ohňa, že to nebola náhoda, že mu tú veľkú vetu o deťoch ako o sile, ktorá nás prekračuje, Zoe povedala práve vtedy. Stajpen si dokonca dokázal vybaviť mihajúce sa svetlá podjazdu, do ktorého vošli, keď jej povedal, že on by si teda nejaké decko už vedel predstaviť.

Keby sa Stajpen necítil tak trochu previnilo preto, že mu lichotia vyznania lásky od bratovej frajerky a v podstate aj od ďalších troch obežníc z radov študentiek a očividné nadbiehanie kolegyne zo znepriatelenej katedry, nenechal by Zoe dôjsť až sem. Ale bol riedky ako predraté spodky, a tak sa Zoe dopracovala až k najlepšiemu číslu svojho dnešného vystúpenia, keď mu jednu ruku strčila pod tričko a druhou pristrčila katalóg s fotkou modrobieleho hotela pražiaceho sa pod gréckym slnkom.

– Už som objednala dvojtýždňový pobyt, – usmiala sa naňho.

Aj Stajpen sa zmohol na sladký úsmev. Ak chcel obstáť konfliktoch so Zoe, základným pravidlom bolo nenechať sa vytočiť:

– Dohodli sme sa na Chorvátsku, zlato, dohodli sme sa na Chorvátsku, kam pôjdeme autom a zoberieme surf. Pamätáš sa?

– Pamätám, – povedala mu.

Sadla si naňho obkročmo a strčila mu jazyk skoro až do krku. Opätoval to len vlažne, nemal chuť nechať sa vydierať.

Trochu sa odtiahla a usmievala sa naňho s prižmúrenými očami. Vedel, čo to znamená, ale odkedy s ňou chodil, pud sebazáchovy ho nútil zdokonaľovať svoj softvér, keď už bol vo veci hardvéru taký zraniteľný. A potom to Stajpenovi povedala. Stačili jej na to dve pomerne jednoduché vety.

Stajpen sa na ňu díval a z celých síl sa sústredil na to, aby to bola podľa možnosti sranda. Lebo ak to bude naozaj, bude ju musieť strašne uraziť, pohádať sa s ňou a naštvať sa ešte skôr, než sa nechá prehovoriť na ďalšiu blbosť. Ak sa jej nápady, na ktoré skočil, netýkali sexu, vždy neskôr ľutoval, že naletel.

– Ako kosatky? – spýtal sa ešte neveriackejšie, než bolo primerané, len aby jej pripravil pôdu na víťazný smiech a poznámku v zmysle zase som ťa odrbala.

Ale Zoe sa zatvárila vecne ako Jane Goodallová desať rokov pozorujúca šimpanzy:

– Presne. Ako kosatky.

– Takže mi chceš povedať, že v celej vašej rodine, ak nejebete v Grécku pri mori, tak nie je decko?

– Nehovor slovo jebať, keď ide o moju rodinu, dobre?

Zoe vstala a predstierala, že odpratávať zo stola je dôležitejšie, než do krvi sa vyurážať.

– A prečo si mi to nepovedala pred tromi rokmi? – Stajpen sa za ňou prudko natiahol, aby jej vyrval z ruky misu so zvyškom nejakej gebuziny a polovicu obsahu si pritom vykydol na tričko. – Vieš, čo som mohol ušetriť na kondómoch a tých dvadsiatich babytestoch, ktoré si potrebovala, aby si nemala nervy?

– Keby som ti to povedala na začiatku, povieš, že som šialená, a zdrhneš.

– Ale ty si šialená.

– Ale teraz už nezdrhneš. Si závislý od toho, ako ti viem vyfajčiť, – povedala víťazoslávne, vybrala víno a naliala si.

Stajpen sa zdvihol, časť dusených paradajok z neho odkväcla na podlahu.

– Nebaví ma nechať zo seba robiť idiota, – povedal Stajpen a vzápätí sa v chodbe potkol o topánky.

Zoe vyšla z kuchyne za ním, v ruke mala víno.

– Neblbni, Stajpen, ja som to nemyslela zle.

Keby nemala v ruke to víno, mohla by ho objať. To by možno Stajpen neodišiel. Ale neobjala ho. Tak treskol dvermi.

Na schodišti zastal. Nebol si istý, či sa mu nemarí. Musel podísť celkom k dverám nahluchlej susedky.

V televízore zúrila juhoamerická telenovela, v ktorej nejaká miestna kráska s mandľovými očami kričala hlasom bratovej frajerky Sony:

– Muži nemilujú! Muži majú radi jednoduché riešenia!

– Najvyšší čas na všetko sa vysrať, – povedal Stajpen nahlas.

Zbiehal dolu po schodoch a s nechuťou si uvedomil, že Zoe má pravdu. Bol od nej závislý. Kedysi, keď spolu začínali, ho to desilo do tej miery, že musel vyskúšať, či je to nevratné, či sa z toho nedostane s inými ženami.

S prvou sa z toho dostal na dve hodiny, s druhou na tri. Slečna z realitky, cez ktorú kupoval byt, mu ako odvykačka vydržala týždeň. No potom sa Zoe mala vrátiť z Ameriky a on akoby cítil s ňou, od štartu lietadla ho chytila triaška a vedel, že sa zblázni, ak nebude stáť na letisku s nejakou nevkusne drahou kyticou v celofáne. Nevedel presne, či práve toto je láska. Tú Pravú si pôvodne predstavoval celkom inak. Stretáva také ženy, vie, že existujú. Majú svetlé vlasy, modré priehľadné oči, v tvári trochu neprítomný výraz. A akúsi viditeľnú schopnosť precítiť bolesť. Premýšľal už aj nad tým, či si Zoe nevybral práve preto, že ona mu nedovolí zopakovať schému jeho rodičov: otec, čo sa nikdy nemýli, a matka s neprítomným výrazom, čo dokonale preciťuje bolesť. Zoe utrpenie neuznáva. A je prítomná stále. Sústredená, všímavá, robí päť vecí naraz a všetkému, bože, všetkému rozumie.

Stajpen sa nastupujúc do auta obzrel.

Zoe sa naňho mlčky pozerala z okna.

Akceleroval na celú ulicu ako nejaký osemnásťročný blázon.

3. kapitola

Čo všetko je lepšie než sex?

O hodinu už Stajpen sedel v ďalšom byte. Na zemi vyberal z košíka marhule, ktoré ešte nezhnili tak, aby sa nedali zjesť. Kimi sa nikdy nenechala vyrušovať niečím takým, ako je hnijúce ovocie. V kuchyni visela sladkastá vôňa, ktorá si naplno užívala posledné chvíle slávy, ešte kým sa definitívne nezmení na smrad.

Literatúra a skutočný život majú spoločné to, že najdôležitejšie veci sa odohrávajú na tých najmenej zaujímavých miestach: v bytoch, v autách a v hlavách zúčastnených osôb. Úplne inak je to vo filmoch. Ale bo v komiksoch. Alebo v reklamách. Tam ide hlavne o atraktívne lokácie. No napadlo by vám vyznávať lásku niekomu počas požiaru na hasičskom rebríku, štverať sa hore na billboard, chodiť premýšľať niekam do riti palovej na strechu mrakodrapu alebo naháňať sa po kanáloch? Asi iba v prípade, že by váš osud závisel od rozhodnutia človeka so zmyslom pre efekt, ktorý pri plánovanom rozhovore o smrti škrtne v scenári Ulica a napíše Bagrovisko/Hustý dážď a vy sa hneď môžete v predtuche zápalu močového mechúra objednať na urológiu.

Kimi mlčala, trieskala taniermi a zaháňala svoju dcéru Stelu, prezývanú tiež Hviezda Jasná Kopasná, do detskej izby. Chcela, aby dievča malo čo najmenej možností absorbovať dojmy zo svojho otca Skalára sediaceho za stolom a počúvať jeho monológy o dobrých vesmírnych ľuďoch, neuspokojivom sexuálnom živote a plynových maskách.

– Rozprávaj sa so mnou, – povedal Skalár Kimi.

– Nemám na to nervy. Robím to už dva dni a začína mi z toho hrabať. Nech sa s tebou rozpráva Stajpen.

– Pokojne. O čomkoľvek, – ozval sa Stajpen zo zeme. Marhuľová šťava mu tiekla po brade. Značkové tričko, čo mu dala Zoe, už vyzeralo, akoby si ho ovracal.

– S chlapmi sa nedá rozprávať. Buď mlčia, alebo sú hlúpi, – povedal Skalár mrzuto.

Kimi, Skalár a Stajpen boli kedysi spolužiaci. Kým nezačala Kimi chodiť so Stajpenom, čo bolo niekedy v treťom ročníku na vysokej škole, boli aj najlepšími priateľmi. Taká typická trojica, prefláknutá hlavne vďaka seriálom pre dospievajúcu mládež. Potom si Kimi na počudovanie širokého okolia vzala Skalára. Splodili dieťa, rozviedli sa a odvtedy sa trojica kamaráti znova. Stajpen pomáha Kimi zvládať návštevy pokročilého alkoholika a blázna Skalára a Kimi robí Stajpenovi niečo ako psychoporadňu. Tajne, pretože Zoe na Kimi žiarli. Stajpen sa tvári, že neopodstatnene. Ale tak ako si v detstve zvyknete na svoje meno a tvár, tak si on zvykol na to, že Kimi má najkrajšie nohy v celej Európe, že sa nikdy nad ničím nepohoršuje a že mu svojím spôsobom stále patrí. Pod vplyvom alkoholu má sklon tvrdiť, že im je súdené spolu zostarnúť a zomrieť.

– Je strašne nervózna. To preto, že nesúloží, – povedal o svojej bývalej žene Skalár.

– Je milión vecí lepších než sex, – povedala Kimi.

– Ktoré napríklad? – spýtali sa naraz Skalár, Stajpen, aj Kimina osemročná dcéra, ktorá v pravý čas prikvitla do kuchyne.

– Choď do svojej izby, – obrátila sa Kimi na dcéru.

– Chcem počúvať otca, – zaškerila sa Stela.

– Mám počítať do troch? – spýtala sa Kimi sucho a Hviezda Jasná Kopasná sa s počuteľným znechutením odšuchtala preč.

– Mohla si ju tu nechať. Sme spolu tak málo, – povedal Skalár smutne. – Si to nedopovedala s tým sexom.

– Daj mi pokoj.

– Už ani hovoriť sa ti o sexe nechce, Kamilka. No to je teda úpadok.

Kimin bývalý jej ako jediný dôsledne vždy hovoril Kamila. Akoby chcel dať najavo, že ju berie vážne, keď jeho už nebral vážne skoro nikto.

– Masáž nôh napríklad. Alebo keď si kúpiš sukňu, po akej túžiš od pätnástich. Potom úplne zbytočná malá zlatá kabelka. A celú sobotu nevyliezť z postele a čítať si, – povedala Kimi.

Stajpen sa zasmial.

– Čo, moja? – spýtal sa Skalár.

– To všetko je lepšie než sex, – povedala Kimi. – A ešte jedlo, alkohol, spánok, smiech, dobrý záťah, nacikať do vane a keď ti niekto umyje vlasy. Môže to byť pokojne aj kaderníčka.

– Ale Kimi, – povedal Stajpen, – nič nie je lepšie než sex s niekým, kto sa ti páči.

– A z toho vyplývajú prakticky všetky svetové problémy, – vyhlásil Skalár.

Neskôr povedala Kimi Stajpenovi, že v konečnom dôsledku je lepšie rozoberať so Skalárom sex, než počúvať jeho monológy o tom, že náš svet riadia Oriončania, a inštruktáže používania plynových masiek, ktoré majú Kimi a Stelu zachrániť v prípade, že Oriončanom prdnú nervy a rozhodnú sa to na Zemi definitívne zabaliť.

V noci viezol Stajpen Skalára domov do Žarnovice. Pred rokom sa v rámci obrodenia rozhodol nasťahovať späť na čistý a nepoškvrnený vidiek a začať nový život blízko svojich chradnúcich rodičov. Po troch dňoch mu rodičia tak pili krv, že sa musel zase utiekať k tráveniu nocí po miestnych podnikoch a domácnostiach bývalých kamarátov, až narazil na osemnástku, ktorej sa rozvedený tridsiatnik s vysokou školou a povesťou notorika zdal skvelou príležitosťou vyslobodiť sa spod rodičovského jarma. Dvakrát sa spolu vyspali a hneď bola mladá tehotná. Už mesiac sa jej Skalár vyhýba.

Stajpenovi sa k pochmúrnej ceste nočným Slovenskom najlepšie hodil Portishead, takže púšťal dokola jedno cédečko. Skalár mlčky pozeral von oknom.

Asi po dvoch hodinách cesty zrazu siahol po autorádiu a vypol ho.

– Nedá sa to počúvať. Stále mi to pripomína, že som úplný idiot, – povedal Skalár.

– To sa vstrebe. Máš teraz blbé obdobie.

– Keď ja ju milujem. Tí, čo to tu riadia, tí sú proti, pretože láska nás robí takými... akoby som to povedal... nepredvídateľnými. Áno, nepredvídateľnými. Nevedia nás ovládať, keď je v tom láska.

Stajpen mlčal. Nechcelo sa mu podporovať ho v jeho bludoch.

– Keď ja ju milujem. Stále. Navždy. A idem si zobrať druhú. Majú to aj iní ľudia tak, že milujú jedného človeka a žijú s druhým?

Stajpen naňho pozrel. Skalárovi stekali po lícach slzy. Stajpen zašiel na kraj cesty uprostred lesa a zastal.

Skalár plakal, Stajpen chvíľu sedel, potom niekde v priehradke na dverách našiel papierové vreckovky.

– Sebaľútosť je dobrá vec, – povedal Stajpen. – Dlho sa dá na nej šlapať. Ja som mal obdobie, keď som bez sebaľútosti ani ráno nevstal z postele.

– A ja si bez sebaľútosti ani večer neľahnem, – povedal Skalár.

Okolo nich vonku zasvietili oči. To sa partička diviakov vybrala na nočný záťah.

Stajpen sa vracal, keď už takmer svitalo. Rozhodol sa, že nepôjde domov, ale ku Kimi. Prišla mu otvoriť po prvom zazvonení, voňavá a rozospatá, v tričku s nápisom Nulová tolerancia voči násiliu páchanému na ženách.

– Vieš, ako spí moja dcéra? – spýtala sa ho. – Objíma tú hnusnú plynovú masku.

Rozprávali sa ešte vyše hodiny. O všetkom, ako vždy. Kimi povedala Stajpenovi, nech sa skúsi na akciu svojej frajerky pozrieť ako na výraz jej túžby mať dieťa s milovaným mužom, a nie ako na podraz. Potom zaspala za stolom.

Stajpen ju zaniesol do postele a vrátil sa do kuchyne vyžierať Kiminu chladničku.

Potom si uvaril kávu a pozrel von oknom.

Pred domom na pruhovanom zábradlí sedela Zoe. Mala na sebe Stajpenovu bundu s kapucňou a vyzerala, že jej je dosť zima.

Stajpena to dojalo. Zobral horúcu kávu a zišiel dolu.

Spod kapucne naňho zazerali chladné oči. Stajpen ani nestihol nič povedať, keď naňho Zoe vyštekla:

– Videla som tvoje auto vo dvore. Ty skunk nechutný. Vedela som, že si tu.

Vychrstla mu horúcu kávu do rozkroku a utiekla.

Koniec ukážky