Martin Levin

VALČÍK PRE TROCH 

(ukážka)

Elektronická kniha

Text © Martin Levin 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART,
spol. s r. o., Bratislava 2012

ISBN 978-80-556-0697-2

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými,
vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne
bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

1

Vlak pomaly zastavuje. Pozerám cez špinavé okno von. Je chladný novembrový večer. Šesť hodín. Víta ma šedá dvojposchodová budova železničnej stanice a na vedľajších koľajach sa chmúria staré motorové osobné vlaky.

Vystupuje mnoho ľudí. Kráčam úzkym nástupišťom ukrytý v dave neznámych tvárí. Všetci sa ponáhľajú, takmer bežia. Hrkocú kufre na kolieskach, starší ľudia sa namáhajú s plnými taškami v rukách. Všetci títo neznámi chcú ísť rýchlo domov, vrátiť sa do svojho pohodlia, stiahnuť sa do svojho bežného života. Mnohí ľudia, keď musia cestovať, sú stratení, vyhodení zo svojej každodennosti. Cítia sa zahnaní do kúta, ohrození uprostred tohto ruchu a medzi toľkými cudzími. Takí ľudia cestou nič nečítajú, ani nezatvoria oči, aby si zdriemli. Len netrpezlivo vysedávajú, nervózne pozerajú striedavo von oknom a na hodinky. Trpia a myslia si, že žiadnu minútu navyše mimo svojich zabehaných koľají už nezvládnu. Vlak ešte nestihne ani úplne zabrzdiť a oni už otvárajú dvere a ako prví sa ponáhľajú do svojho malého sveta, kde sa uprostred svojich zvykov cítia v bezpečí. Je mi ich ľúto.

Priestor stanice sa rýchlo vyprázdňuje. Všetci sa ponáhľajú, aby mohli pokračovať vo svojich starých životoch. Ja kráčam pomaly. Chystám sa začať život nový a neznámy. S veľkým batohom na chrbte, cez rameno prehodená taška s notebookom, vychádzam bránou stanice a predo mnou sa ocitá neznáme mesto a moja hmlistá budúcnosť v ňom.

Mnohí mladí ľudia v mojom veku práve vchádzajú do miest preplnených, moderných a živých. Ja prichádzam do mesta malého a moje kroky prvýkrát znejú v jeho tichých večerných uliciach. Staré popraskané chodníky, neudržiavaný malý park neďaleko stanice, za ním bývalé kasárne a nedostavaný chátrajúci panelák, trocha ďalej povojnové nízke bytovky s malými oknami, detské ihrisko s polámanými hojdačkami. Všetko je staré, ale pre mňa je to nové. Každé miesto v sebe ukrýva príbeh, ktorý zapadá prachom. Nikto nechce ten príbeh počuť, nikoho nezaujíma, každý chce niečo viac, niečo nové. Každý chce niečo, čo ešte nemá. Mňa však toto malé ošarpané mesto fascinuje a zároveň trocha desí. Možno tu zazrieť minulosť. Vo veľkých bohatnúcich mestách, kde všetko prekrýva moderný nános, nové stavby, nezvyčajný dizajn, sa ľudia zo všetkých síl snažia zakryť minulosť, na ktorú nie sú hrdí. Tu však nie. Do tohto mestečka 21. storočie ešte neprišlo.

Potím sa pod váhou vysokého batoha. Spravil som dobré rozhodnutie? Zvládnem to? Chcem žiť takto? Studený jesenný vietor rozvíril v mojej hlave otázky. Nemám však na ne odpovede, a tak pridávam do kroku. Chcem nechať všetky pochybnosti za sebou a ísť ďalej.

Obchádzam diery v asfalte. Z jednej strany mám prázdnu rovnú cestu, z druhej koľajnice. Prechádzam cez križovatky, priechody, cez slabo osvetlené neznáme ulice popod bezlisté koruny stromov. Aj cez zatvorené okná bytoviek počujem prítomnosť pokojného života tohto mesta. Hlasy z televízorov, rozhovory, hádky, štrngot príborov.

Námestie so svojimi temnými bočnými uličkami sa ťahá do kopca. Zoschnuté listy hnané vetrom škrípu po asfalte. Cestou stretávam len zopár ľudí. Zdá sa mi, že ma zvedavo pozorujú, akoby na mne bolo vidno, že som tu cudzincom. Už nevládzem do seba vdychovať atmosféru tohto mesta. Chrbát mám celý mokrý a nohy ma začínajú bolieť. Už sa len snažím vytvoriť si aspoň nejakú predstavu o tom, čo ma čaká. Nedokážem len tak vojsť do novej skutočnosti bez očakávaní a prijať ju. Som zvyknutý vytvárať si predstavy, ktorým sa však realita vždy vysmeje.

Chcem byť už na mieste. Ale čo bude tam? Veľký tichý dom a v ňom samotársky starec. Neviem, či to dokážem. A predsa ma od toho delí už len posledná dlhá ulica, mierne sa kľukatiaca pomedzi rodinné domy a záhrady. Staré domy s plechovými strechami sa striedajú s veľkými modernými s plastovými oknami a satelitmi. Studený vietor fučí pomedzi ploty mnohých tvarov a ponad autá parkujúce na dvoroch. V záhradách vŕzgajú konáre stromov. Stovky svetiel v stovkách okien ukrývajú miesta, ktoré nazývajú ľudia domovom. Mňa však zaujme svetlo len z jedného okna. Žiadne žalúzie, len tenké záclony. Z ulice vidno do celej izby. Je takmer prázdna. Holé steny a žiaden luster, len jedna silná žiarovka visiaca na drôte. V tejto prázdnote však niekto žije. Žiarovka vnútri svieti a odhaľuje tú vnútornú prázdnotu vonkajšiemu svetu. Pred domom nestojí žiadne auto, ani garáž tu nie je, iba hrdzavejúci mriežkovaný plot a neudržiavaný dvor. Zanechávam aj ten dom a už vidím, ako sa ulica predo mnou zužuje, stúpa a postupne mení na lesnú cestu, až sa stráca za posledným domom v tme lesa.

Som tu. Stojím pod pouličnou lampou, pred čiernym, už dosť zničeným kovovým plotom. Od cesty sa dvíha mierny svah, na ktorom leží pozemok domu, zvrchu obklopený lesom ťahajúcim sa po kopcoch okolo mesta. Za úzkym pásom trávnika a dvoma hustými smrekmi stojí menší dvojposchodový dom, posledný na tejto ulici.

Otváram nízku bránku a nesmelo vykročím po betónovom chodníku ohraničenom z oboch strán hustým živým plotom. Cestička je úzka, o živý plot sa nikto už dlhšie nestaral. S notebookom a batohom sa ňou ťažko predieram. Na konci vstupnej cestičky stojí napravo skleník. Aj v slabom svetle pouličnej lampy od cesty vidno, že sklá sú špinavé od usadenín, dažďa a popadaných listov. Naľavo sú nízke dvere do pivnice a nad nimi sa začína schodisko smerujúce hore k hlavnému vchodu. Nad schodiskom je okno do kuchyne. Zhasnuté. Dvíham hlavu hore k malej terase, na ktorej sa odráža svetlo z jedinej miestnosti, kde sa svieti. Zvnútra sem nedoliehajú žiadne zvuky. Je ticho. Chvíľu stojím pred drevenými vchodovými dverami a cítim, ako mi srdce rýchlo bije.

Prišiel som. A čo bude teraz? Odhodlám sa a zaklopem. Čakám. Nič. Ticho. Dúfam, že ma počuje. Predstavujem si ho, ako s námahou schádza po schodoch. Zaklopem znova, teraz hlasnejšie. Stále nič. Skladám si veci na prah a znova silno zabúcham na dvere. Skúšam otvoriť, ale je zamknuté. Je sedem hodín večer, žeby už spal? Svetlo v izbe na poschodí stále svieti. Zrazu za dverami počuť pomalé ťažké kroky. Dvakrát cvaknutie zámky a s vrzgotom sa predo mnou otvárajú dvere domu, ktorý bude odteraz mojím domovom. Vnútri stojí pán Simon. Starý, mierne zhrbený, tvár plná vrások, riedke sivé vlasy, takmer o hlavu nižší ako ja. Oblečený je v hrubom svetri a čiernych teplákoch, na nohách má vlnené papuče. Pôsobí na mňa ako veľmi starý a desiatkami prežitých rokov unavený človek, ale spod nánosu jeho vysokého veku z neho vyžaruje múdrosť. Ticho na mňa hľadí, obzerá si moje veci zložené pred jeho prahom. Opäť pozrie na mňa a jeho vrásky sa menia na veselý úsmev.

„Dobrý večer. Tak som teda prišiel,“ hovorím a srdce mi už bije trochu pokojnejšie.

Ustúpi a otvorí dvere dokorán. Dvíham svoje veci a vchádzam do malej vstupnej miestnosti. Na vešiaku visia staré kabáty, kožené čapice, v kúte o stenu opreté dáždniky, ktoré tu zjavne takto nepohnute čakajú už dlhé roky.

V dome je chladno, pravdepodobne sa tu vôbec nekúri. Pán Simon ma pomaly vedie z predsiene na studenú chodbu. Vstupujeme do prvých dverí. Tu už som bol. V lete s Petrom. Ale teraz táto veľká miestnosť, obývačka, vyzerá inak. Všetko je naoko upratané, no už vo dverách cítim pach dlhoročného prachu. Čakal ma. Pri stene starý gauč a dve starodávne vyzerajúce kreslá. Na druhej strane izby na nízkom drevenom stolíku televízor, aký sa prestal vyrábať pred tridsiatimi rokmi. Niekoľko skríň na šaty, poličky plné zaprášených hrubých kníh, porcelánové vázičky, sklené poháre, vrecko na okuliare, čiernobiele fotografie v rámoch a rôzne nepraktické a už dávno neozdobujúce ozdoby. Na stenách visí niekoľko maľovaných obrazov prírody.

Skladám si veci na gauč a kráčam k oknu. Výhľad na ulicu z väčšej časti zakrýva ihličie vysokého smreka. Žiadne žalúzie, len zažltnuté závesy s nemoderným vzorom. Štrbinou medzi konármi hľadím na nehybnú cestu a domy za ňou. Za mnou vo dverách obývačky stojí pán Simon. Zachytím iskru v jeho očiach, akoby sa mu v pamäti práve vyfarbila nejaká dávno vyblednutá spomienka. Potom tá žiara pohasína a jeho oči sú opäť unavené, keď z prahu sleduje svojho nového osobného asistenta, bez ktorého sa už nedokáže sám o seba postarať.

„Tu sa môžeš rozložiť, ale spať budeš vedľa.“

Prechádzame cez chodbu do druhých dverí, tam som ešte nebol. Je tam malá spálňa, v ktorej takmer celý priestor vypĺňa veľká manželská posteľ a vysoké skrine na šatstvo. Veľké paplóny, určite plné peria, na ktoré som alergický. Nad posteľou visí kríž. O stenu opretý veľký biely matrac. Potom ma vedie po chodbe. V jej strede je schodisko, vedúce hore na poschodie a dole do pivnice, úzke, aké už v moderných domoch nenájdete. Na pravej strane je knižnica, záchod, kúpeľňa a oproti obývačke malá kuchyňa. Spomeniem si na jedlo, ktoré mi zabalili rodičia.

„Mám pre vás večeru,“ vybaľujem z batoha plastové nádoby s pirohmi, koláčmi, rezňami a šalátom.

„Nie, ďakujem, jesť už nebudem. Idem hore do svojej izby. Zajtra sa porozprávame. Dnes nepotrebujem už nič. Zabývaj sa tu, Oliver. Tu sú tvoje kľúče,“ na kuchynský stôl ukladá zväzok štyroch kľúčov. Kývne mi na pozdrav a pomalým, ťarbavým stareckým krokom odchádza a necháva ma samého v studenej kuchyni. Obzerám si umývadlo, plynový sporák, obité šálky. Objavujem dvere do špajze. Zvuk krokov po schodoch ustane, ešte raz zapraská podlaha na poschodí, keď pán Simon vstupuje do svojej izby a potom je ticho. Úplné ticho. Žiaden zvuk, len slabý pravidelný tikot hodín a ťažké studené ticho uväznené medzi múrmi.

V tom tichu ostávam sám. Na poschodí býva starý muž, ktorého dni na tomto svete sa pomaly blížia ku koncu. A dole štyri izby a v nich čoskoro dvadsaťročný mladík, ktorý ani sám poriadne nevie, prečo sa podujal starať o pána Simona. Mladík, ktorý odmietol cestu vystlanú očakávaniami rodiny a známych. Mladík hľadajúci niečo viac. Hľadajúci zmysel alebo možno len tápajúci životom.

Kto si Oliver? A čo tu robíš?

2

Zatváram za sebou dvere na studenú chodbu. Pozriem na hodinky. Pol ôsmej. Som unavený. Unavený z rozmýšľania, zo zmeny smerovania môjho života. V lustri svieti len jedna z troch žiaroviek a je tu chladno. Oblečený v rifliach a svetri si ľahnem na gauč a prikryjem sa vlnenou dekou.

Takže som už dospelý? Odkázaný sám na seba? Mám zodpovednosť. Mám svoju prácu. Ale ja nechcem. Nechcem upadnúť do zovretia bežných starostí a povinností, pred ktorými utekám. Nechcem... Slová v mojej hlave sa spomaľujú, myšlienky sa rozutekali. Míňajú sa útržkovité obrazy. Viečka oťažievajú. Dych sa upokojuje, je pravidelný a pomalý. Izba ostáva tu, no ja sa strácam, odchádzam do sveta svojho podvedomia.

Vystupujem z auta a prvýkrát hľadím na dom pána Simona. Oslepuje ma silné slnko. Výrazne na zeleno žiari vinič, ťahajúci sa ponad schodište k vchodovým dverám. Bobule hrozna sú ešte malé a zelené. Vybehnem hore, trhnem dverami a vletím do obývačky. Na gauči sedia moji rodičia, nechápavo na mňa hľadia. Sedím v kresle oproti nim. Zrazu je tma, svieti len malá lampa ukrytá v rohu. Rodičia zmizli. Chcem ísť na chodbu. Ocitám sa na rušnom námestí. Počujem stovky hlasov, všade okolo postávajú hlúčiky mladých ľudí a hlasno sa smejú. V diaľke zazriem, ako sa medzi stromami parku stráca osamelá postava. Rozbehnem sa za ňou, narážam do ľudí, predieram sa davom. Stále vidím pred sebou tú postavu, je ďaleko. Zbieram posledné sily a bežím. Potkýnam sa. Padám. Ocitám sa na zemi a hľadím hore na jasné nočné nebo vyplnené tisíckami hviezd. Nemôžem od nich odtrhnúť oči, a keď tak nakoniec spravím, námestie je preč. Park vystriedal hustý les a ja ležím uprostred toho lesa na malej čistinke. Odniekadiaľ z tieňa stromov sa ozve výkrik a medzi konármi sa zablysnú žlté oči. Bojím sa, utekám preč. Kľučkujem pomedzi kmene. Pod nohami mi praskajú zoschnuté konáre. Výkrik stále znie lesom. Predo mnou sa objavia svetlá domov, dedina. Dobehnem doprostred ulice a ďalej nevládzem. Ledva sa tackám po ceste. Svietia len pouličné lampy, ulica je tichá, domy tmavé a prázdne. Až na jeden. Je malý, ale to okno je obrovské a za tým veľkým oknom visí zo stropu na drôte žiarovka. Jej svetlo je ostré, kruté. Cítim, ako ma svetlo tej žiarovky páli na krku. Za oknom stojí človek, vysoký, so širokými plecami, svoju tvár približuje ku sklu. Kričím, chcem utiecť, no necítim v nohách žiadnu silu. Tá tvár sa približuje k oknu. Kričím, nechcem ju vidieť. Hlava sa zväčšuje a zakrýva skoro celé okno.

Rýchlo otvorím oči. Ležím na gauči v dome pána Simona. Svieti len jedna z troch žiaroviek. Prudko sa zdvihnem, odhodím deku. Hodiny ukazujú skoro deväť hodín večer.

Obzerám sa po staromódne zariadenej izbe a cítim, že sa tu už dlhé roky nič nedeje. Toto miesto je nehybné. Zapnúť televízor alebo notebook sa mi jednoducho zdá úplne nevhodné, násilné voči pokoju a nemennosti tejto miestnosti.

Očami prechádzam po čiernobielych fotografiách. Tieto steny videli mnoho životov ľudí, ktorí tu už nie sú. Tu sa smiali, plakali, milovali sa a teraz sú preč. Hľadím na svadobnú fotografiu mladomanželov Simonovcov. Ich tváre sú také čisté, krásne a vzdialené. Ich čas je dávno preč. Smutné. Láska sa stratila. Obrazy krásnych spomienok blednú. Čas nezastaviteľne plynie a všetko, čo poznáme, sa pomaly rozkladá. Zavládne pocit, v ktorom nie je hnev či bolesť, len pocit navždy stratenej a nenaplnenej túžby. Keď si človek nedá pozor, ten pocit nekonečnej bezmocnosti ho premôže.

Nie, nenechám sa týmto smútkom pohltiť. Musím niečo robiť. Musím niekam ísť. Rýchlo vstávam, vyjdem na chodbu, obúvam sa. Pohľad mi zastane na schodoch vedúcich na horné poschodie. Možno ešte nespí? Mohol by som sa s ním porozprávať. Veď predsa chcel, aby som sem prišiel.

Nie, nebudem ho vyrušovať. A možno bude lepšie, keď budem sám. Do vrecka si vkladám kľúče. Víta ma mrazivý vzduch a pohľad do nepeknej záhrady strácajúcej sa v hmle.

Bránka zavŕzga. Ulica je prázdna a tichá. Svetlo lámp akoby len pomaly tieklo hustnúcou hmlou. Stojím na ceste a neviem, kam ísť. Automaticky vyberám z vrecka mobil. Prezerám si telefónny zoznam a hlavou mi bežia spomienky, obrazy, tváre, hlasy. Striedajú sa tak rýchlo, že ich nestíham zachytiť. Nie, nebudem nikomu volať. Rozhodol som sa a som tu. V meste, kde nepoznám žiadne číslo.

Podarilo sa mi síce zahnať ubíjajúce myšlienky, no do mysle sa vkráda prázdnota. Nezaujato míňam ulice, park, námestie. Moja duša niekde blúdi. Schádzam z hlavnej ulice do vedľajších uličiek. Všade bytovky, stovky rozsvietených okien, pusté stromy, mrazivá hmla.

Vyruší ma hlasný hovor. Pred jedným z vchodov stojí veľký hlúčik kričiacich opitých mladých. Radšej sa im vyhnem. Zachádzam medzi bytovky. Krútim sa pomedzi bloky, hľadám priechod späť na námestie. Miestami sa mi do cesty stavajú ploty škôl či ihrísk. Napokon predsa len vychádzam zo zovretia sídliska na širokú neznámu ulicu. Neviem, kde som. Prvý deň a už som sa tu stratil. Hmla mi dovoľuje vidieť len do päťdesiatich metrov, nič tu nespoznávam. Ešte nikdy som tu nebol. Nevidím žiadnych chodcov. Len svetlá niekoľkých áut si razia cestu hustou hmlou. Ostať len tak stáť na mieste sa mi však zdá nezmyselné. Vyrazím dlhým chodníkom popri ceste. Pravidelný rytmus krokov ma ukolísava, myseľ sa znova začína túlať po mne neznámych miestach.

Oproti mne kráča postava s rukami vo vreckách. Chúli sa do bundy, aby chránila svoje telo pred chladom. Približuje sa. Je to muž alebo chlapec. Keď sa míňame, ani len nezdvihne hlavu. Idem ďalej a po pár metroch si uvedomím, že som ho nemal nechať len tak prejsť. Rýchlo bežím za tmavou postavou strácajúcou sa v hmle.

„Dobrý večer,“ pozdravím. Dvíha hlavu ukrytú pod kapucňou. Je to mladík približne v mojom veku. Hneď mením štýl hovoru:

„Prosím ťa, nevieš, ako sa dostanem na námestie?“

Chvíľu váha.

„Musíš ísť až na koniec tohto chodníka, potom na križovatke doprava a potom,“ hovorí, „doprava, až po... Vieš čo, pôjdem s tebou.“

Jeho zvedavosť zvíťazila. Alexovi, ako sa mi predstavil, sa zjavne veľmi nechce ísť domov.

„Si tu na návšteve?“ zaujíma sa.

„Nie. Bývam hore na Lesnej, dnes som sa sem prisťahoval,“ odpovedám pravdivo a až potom si uvedomujem, že úplne cudziemu človeku hovorím svoju adresu.

„Ja bývam tiež tam neďaleko, na Borskej, blízko parku.“

Chvíľu kráčame bez slov pomedzi staré nižšie paneláky.

„Som tu prvý deň,“ pristihnem sa, ako to hovorím. Možno ma zlomila jeho úprimnosť alebo je to snaha môjho podvedomia predísť samote, „prišiel som sa sem starať o jedného starého človeka. Žije sám a už veľa nevládze.“

Stratil som nad sebou kontrolu, únava ma zmohla. Už sa iba počujem, ako neznámemu miestnemu mladíkovi hovorím o tom, že som sa aj napriek výbornému prospechu rozhodol neísť hneď po maturite študovať. Alexa môj príbeh očividne zaujíma a moje rozprávanie prerušuje otázkami.

„Nechcel som totiž byť len jedným z mnohých, čo žijú presne podľa očakávaní ostatných. Rozprávam mu o svojej prvej návšteve u pána Simona, na ktorú ma vzal mladý kňaz Peter z našej farnosti, keď ho sem prišiel pozrieť. Strávili sme tam vtedy takmer celý deň. Opravili sme umývadlo, kosili záhradu, nakúpili rôzne potraviny. Pán Simon na mňa spravil dojem starého čudáka. Nechcel odísť z domu a nechcel nikoho, kto by sa sem chodieval raz za čas oňho postarať, na čo Peter tak naliehal.“

„Ty si veriaci?“ pýta sa ma Alex a ja sám neviem ako pravdivo odpovedať.

„Možno. Neviem. Niekedy si na Boha spomeniem. Niekedy. Peter je dobrý človek. Hlavne preto som asi chodil do kostola.“

Aj mňa samého na okamih zarazí moja odpoveď a potom pokračujem v rozprávaní:

„Pán Simon si však nenechal poradiť a Peter vedel, že čoskoro bude musieť odísť na misie, kam ho posiela biskup. Nemohol však odísť s myšlienkou, že jeho priateľ a obľúbený učiteľ z gymnázia bude svoje posledné roky či mesiace žiť v nedostatku, hladný a v špine chátrajúceho domu. A najmä sám. Pán Simon bol totiž viac ako tridsať rokov učiteľom filozofie a literatúry na tunajšom gymnáziu. Vraj bol výborným a obľúbeným učiteľom, no asi nie až takým dobrým otcom. So svojou ženou má syna a dcéru, obaja majú rodinu, pracujú a žijú v zámorí. Svoje vnúčatá videl vraj iba párkrát.“

„Odkiaľ to všetko vieš?“

„Od Petra, samozrejme, z pána Simona by som to nedostal. Veď dnes som sa k nemu nasťahoval a on mi povedal len tri vety.“

„Koľko máš rokov?“ Alex zrejme nedokáže pochopiť, prečo sa taký mladý človek z iného mesta, čo určite prezradil môj odlišný prízvuk, príde starať o nejakého starca sem, do mesta, kde sa nič nedeje.

Ani ja asi úplne nepoznám dôvody svojho príchodu, jednoducho som sa tak rozhodol a uvidím. Tak mu odpovedám na otázku:

„O pár mesiacov budem mať dvadsať.“

Až teraz si všimnem, že už kráčame po mne známom námestí.

„Rodičia neboli mojím rozhodnutím veľmi nadšení. Nikdy mi nerozumeli a vôbec to nedokázali pochopiť. Podľa nich predsa takmer všetci mladí dokážu normálne študovať a žiť, ako sa patrí. A ja im vravím, že to dokážem tiež, ale nechcem. Chápeš? Nechcem taký život ako všetci ostatní, chcem niečo viac, chcem žiť skutočný život. Nie život podľa šablóny: hraj sa, študuj, nájdi si prácu, založ si rodinu, pracuj, staraj sa, zabíjaj čas v nezmyselnej práci, zostarni, odíď a nechaj za sebou vo svete prázdne miesto. Chcem objaviť veci, ktoré sú v živote skutočne dôležité. Aké to sú? To neviem.“

Alex ma udivene počúva. Rýchlo dodám:

„A o to presne ide, o to ide. Nik nevie, čo je podstatné, a predsa sa všetci ženú za svojimi plytkými cieľmi a to ja za žiadnu cenu nechcem.“

Prestal som rozprávať a vtedy na mňa doľahla nesmierna únava posledných dní. Nohy mi oťaželi a kráčal som len silou vôle. Nedostatok pokoja a ustavičná nervozita z atmosféry, aká vládla predošlé týždne doma. Noci prebdené pochybovaním. Ustavičné trápenie sa nad budúcnosťou. Bol som ako v delíriu. Našťastie sme už kráčali po Lesnej ulici. Z posledných síl som pridal do kroku a už v tichosti dokráčal až k domu pána Simona. Alex mi podal ruku a ja som mu poďakoval, že mi tak pomohol. Roztrasenými nohami som prešiel cez dvor, odomkol prvýkrát svoj nový domov a zvalil som sa na gauč.

V izbe bolo chladno, schúlil som sa do vetrovky. Dotieravé pochybnosti ma opustili a moje vedomie sa konečne ponorilo do tichej čiernej priepasti hlbokého spánku.

3

Dvíham svoje ťažké viečka a z gauča vidím za oknom smrek. Popod jeho konáre sa vonku ukazuje zamračený hmlistý deň. Áno, som tu, nebol to len zlý sen. Odhadzujem vetrovku a vstávam. Cítim sa trochu oťapený. Hodiny ukazujú jedenásť. Pred očami mi bežia nejasné obrazy z včerajšieho blúdenia mestom. Myšlienky však teraz treba potlačiť. Musím žiť.

Raňajkujem ešte z domácich zásob. V mobile si nájdem neprijatý hovor od mamy. Hneď jej volám a ubezpečujem ju, že som v poriadku. Vybaľujem sa v obývačke. Nepotrebujem bývať v dvoch izbách. Zapínam tam elektrický ohrievač, ktorý som si doniesol z domu. Ihneď zavádzam svoj poriadok, na stôl vyťahujem notebook a balík dévedečok. Batoh spolu s ostatnými, zatiaľ nepotrebnými vecami ukladám do kúta. Do obývačky si zo spálne prenesiem aj svoju posteľ – veľký biely matrac. Po takej polhodinke som s upratovaním hotový. A čo teraz?

Dom je aj za dňa úplne tichý. Na chvíľu zastanem a snažím sa začuť zhora pána Simona. Nič. Petrovi aj mne viackrát zdôrazňoval, že chce mať svoje súkromie, tak ho radšej nebudem rušiť. Musím počkať, kým zíde dole on. Nechápem, prečo chce byť toľko sám. Človek by si myslel, že bude chcieť spoločnosť. Veď už je to päť rokov, čo mu zomrela žena. Päť rokov žije v tomto dome úplne sám.

Ale kým pán Simon nezíde, potrebujem sa niečím zamestnať. V taške mám hrubú obálku od Petra. Je tam papier s telefónnymi číslami na doktora, vzdialených príbuzných pána Simona, na niekoľko jeho bývalých kolegov z gymnázia a zopár mailových adries. Pri všetkých menách je uvedený aj krátky opis vzťahu danej osoby s pánom Simonom. Ďalej sú tam papiere, ktoré musím odniesť na úrad práce, aby ma zaregistrovali ako osobného asistenta. Vidím, že vpravo dole nechýba podpis pána Simona. Najviac ma však teší objav dlhého zoznamu vecí, ktoré treba v dome a okolo neho spraviť. Peter myslel na všetko. Predvídal, že budem potrebovať pomôcť s vyplnením času. Obliekam si staré pracovné oblečenie a očami prebieham po zozname nevyhnutných prác. Po dlhom čase sa cítim opäť užitočný a nemyslím na žiadne svoje starosti.

Zvyšok dňa trávim strihaním živého plota, odstraňovaním lístia z chodníka a z okolia schodov. Polyuretánovou penou tesním okná, robím poriadok v kuchyni a v špajze, odkiaľ vyhadzujem zhrdzavené nádoby a dávno pokazené potraviny. Vo chvíľkovej duševnej vyrovnanosti spôsobenej prácou sa mi včerajšok javí ako dávno prekonaná nočná mora. Sen, v ktorom sa moje neočakávané rozhodnutie stalo skutočnosťou. Skončil som so školou, odišiel od rodičov a sadol na vlak, ktorý ma priviezol do tohto neznámeho mesta.

Vonku sa stmieva. Malým kuchynským oknom hľadím na tmavnúci skleník v záhrade a vtedy začujem pána Simona schádzajúceho po schodoch. Na pleciach má prehodený kabát. Okrem jeho izby na poschodí a obývačky je v celom dome zima. Kedysi sa tu kúrilo uhlím alebo drevom v kotle, ktorý je dole v pivnici, no teraz nám musia vystačiť dva malé elektrické ohrievače.

Starý pán sa spokojne obzerá po kuchyni, kde opäť vládne poriadok. V jeho pohľade možno zazrieť radosť z toho, že do kuchyne sa s poriadkom vracia aj svieži závan života. Z kútov zmizli pavučiny a na poličkách sa leskne čistý riad. Pán Simon si sadá na stoličku a len kývne smerom k makovému závinu, ktorý upiekla moja mama. Nalievam nám čaj a sadám si oproti nemu. Delí nás takmer šesťdesiat rokov a jeden kývajúci sa kuchynský stôl.

„Na večeru prídem dole každý deň presne o piatej. Raňajkovať budem sám. Vždy o desiatej ráno mi prines jedlo hore a polož na stolík pred mojou izbou.“

Ako si sa zabýval? Videl si už mesto? Poznáš tu niekoho? Nemá zmysel od neho očakávať takéto otázky, ani tisíc podobných viet takých bežných v normálnej konverzácii. To som zistil už pri predchádzajúcich návštevách s Petrom.

„Ak budeš potrebovať nejaké peniaze, nájdeš ich v obálke v zásuvke pod televízorom.“

Sŕkame čaj a vonku sa medzitým zotmelo. Pán Simon pomaly žuje závin a hľadí von z okna. Snažím sa ho nenápadne pozorovať. V očiach mu horí malý plamienok nadšenia, akoby sa tešil z každého jedného kúska koláča, akoby sa mu páčila novembrová tma vonku. Rozmýšľam, ako je to možné. Ešte nikdy som nevidel v očiach starého človeka také detské nadšenie pri pohľade na veci, ktoré už vo svojom živote musel vidieť miliónkrát. On akoby pri tom pozorovaní počúval moje myšlienky:

„Nikdy nevstúpiš dvakrát do tej istej rieky, Oliver. Svet sa neustále mení. Každá chvíľa je jedinečná, trvá len krátky okamih a už sa nikdy nezopakuje.“

Snažím sa pochopiť, prečo to hovorí. Aj ja sa otáčam a hľadím von malým oknom na tmavú záhradu, do ktorej dopadá len zopár svetiel z ulice.

„Neexistujú obyčajné a bežné chvíle. Každá minúta nášho života je neopakovateľná,“ odmlčí sa a tichšie, akoby len pre seba povie: „Len škoda, že si to dokážeme uvedomiť, až keď nám toho času ostáva tak málo.“

Poslednýkrát sa zahľadí von, potom si odhryzne ďalší kus závinu a ponorí sa do dlhého tichého zamyslenia. Takto tam sedíme ešte zopár minút, až kým sa pán Simon nezdvihne, nekývne mi na pozdrav a s námahou odkráča hore do svojej izby.

Umývam riad a uvažujem, čo tam hore robí a ako vlastne jeho izba vyzerá. Ešte som v nej nebol. Možno sa mi tam zajtra o desiatej podarí nazrieť. S utíchnutím krokov pána Simona mlčí celý dom. A ja opäť zostávam sám. Pristúpim k malému kuchynskému oknu, cez ktoré sa pán Simon tak zaujato díval, no nenachádzam tam nič zvláštne. Nevidím žiadnu jedinečnosť. Len rozsvietené okná susedného domu a nepeknú záhradu ponorenú v tme.

Noc je zamračená. Hviezdy sú dnes ľudskému zraku ukryté. Odkladám umyté poháre na miesto a do ruky beriem Petrov zoznam prác. Utieraním prachu a upratovaním rozľahlej pivnice trávim zvyšok večera. Sústredím sa na jednoduchú manuálnu prácu a všetky myšlienky venujem len praktickým veciam. S tou záhradou musím do zimy ešte niečo spraviť. Malé jazierko treba vyčistiť. Zajtra ráno vstanem skôr a pôjdem nakúpiť. Kde je tu vlastne najbližší obchod?

Po výdatnom spánku a rannom hľadaní obchodu stojím na poschodí pred izbou pána Simona a na malý stolík ukladám podnos s čerstvým pečivom a čajom. Pôvodne to bola izba jeho syna, no odkedy mu zomrela žena, presťahoval sa sem a takmer celých päť rokov strávil medzi jej stenami. Dvere sú zatvorené. Je niekoľko minút pred desiatou. Klopať radšej nebudem, má rád svoj pokoj a súkromie. Schádzam dole a chystám sa do mesta, musím zájsť na úrad. Už sa chystám odísť, keď začujem, ako sa dvere na poschodí otvorili a vzápätí zatvorili. Pozerám na hodinky, je presne desať hodín.