Ladislav Ondriš

A p o l ó n i a

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Autor : © Ladislav O n d r i š

ISBN : 80-900484-9-8 rok vyd. 1995

A p o l ó n i a

1. 

Keď sa Apolónia prebudila, vonku sa ukazoval pekný jesenný deň. No pre ňu nebol radostný. Prichodilo jej rozlúčiť sa s rodičmi i s jedenástimi súrodencami. Nechcelo sa jej do cudzieho sveta. Radšej by sa škriepila so svojimi bratmi, sestrami i kamarátkami, počúvala výčitky rodičov, len aby nemusela opustiť rodisko ku ktorému priľnula, v ktorom od detstva vyrastala. Bola z toho všetkého nesvoja, cítila v duší bolestný smútok. Uvedomovala si, že jej život sa razom zmení. Ľúto jej prišlo, že opúšťa svojich rodičov, súrodencov, blízkych priateľov a nádherný rodný kraj, ktorý je krásny celý rok, no najmä v jeseni, keď je zafarbený do zlata, posiaty zelenými lúkami a hustou trávou, zlatistými strniskami, po ktorých chodievala bosá; kraj pretkaný bystrinami, z ktorých zavše ihravo vyskakovali pstruhy. Až teraz naplno pocítila, ako veľmi má rada aj okolité lesy, do ktorých chodievala zbierať drevo, liečivé byliny, lesné plody.

Už nebude môcť s dievčatami a chlapcami z dediny bezstarostne šantiť, zbierať a spletať kvety do venčekov; už nebude po večeroch od starších počúvať tajomné rozprávky a báje. Aj dennodenné stretávky s kamarátkou Margitkou a Paľkom od susedov prestanú.

Prišla už tá smutná chvíľa…

- Zbohom, - povedala vrúcne pobozkala ruky rodičom ako vďaku za všetko, čo pre ňu urobili, nežne ich dlho objímala. Potom rad radom pobozkala aj svojich súrodencov, ale aby sa nerozplakali, poštipkala ich na ružové líčka, šibalsky potiahla za uši. Napokon zdvihla zo zeme neveľký batôžtek, kde mala zopár vecí a s očami plnými sĺz odchádzala.

- Adresu nestrať, opatruj si ju! Zapamätaj si dobre: Nová Ves, kaštieľ grófky Nyáryi. Čakajú ťa tam, - zakričal za ňou otec, ktorý strnulo stál pri matke. Tá potichu poplakávala, hrdlo jej zvieralo, od smútku a žiaľu nedokázala vysloviť ani slovo. Lúčila sa so svojou najstaršou dcérou, ktorá ako prvá z detí odchádzala do sveta. Bolesť ju priam zadúšala. Žiadalo sa jej dcére dať ešte posledné rady na cestu do života, ale nemohla. Iba mlčky za ňou pozerala, opakom ruky si utierala slzy, ktoré jej stekali po tvári a vzlykala.

Po rozlúčke s rodičmi sa Apolónia pobrala dolu dedinou. Ako to bývalo u nich zvykom, spolu so súrodencami sa valila za ňou hŕba dedinských šarvancov, ktorí ju s krikom, radami a poznámkami vyprevádzali. Bol by s ňou šiel aj otec, ale usúdil, že osemnásťročná Apolónia je už dosť veľká a musí sa vo svete naučiť obracať sama. Pre šarvancov to bola udalosť! Bola to predsa frajerka Paľka Valacha, a to si nemôžu nechať len tak ujsť. Rozlúčka zaľúbených bola pre nich vždy zaujímavá.

Na konci dediny Riečnica stála búdka, ktorá nahrádzala železničnú stanicu. Keď už mal prísť vlak, Paľo dal znamenie ostatným, aby sa stratili z dohľadu. Osameli. Hanblivo chytil Apolóniu za ruky a nervóznym hrdelným hlasom povedal:

- Naozaj musíš odísť, Apolónia? Nedalo by sa to riešiť inak...?! - zahľadel sa na ňu smutnými očami Paľo.

- Ale, Paľko! Veď nejdem na koniec sveta! - snažila sa zmierniť jeho žiaľ Apolónia. - Tatko tak rozhodli! Vieš, že je nás veľa, musím im trochu pomôcť. A ako železničiar majú zľavu, občas ma prídu navštíviť. Dúfam, že aj ty s nimi niekedy prídeš!

Snažila sa o veselosť, ale na tvári jej je vidieť čosi iné. S rozochvením v hlase pokračovala:

- Priznám sa ti... - nasucho preglgla a odmlčala sa, akoby zapochybovala, či mu to má povedať. - Neviem o tom svete, kam idem, nič. Neviem, čo ma čaká, ako sa tam budem mať, či dobre alebo zle. Keď budem mať trochu času, hneď ti napíšem. Alebo odkážem po otcovi, čo je so mnou. Odrazu sa k nemu naklonila a pobozkala ho. Paľa to zaskočilo. Ešte nikdy sa nestalo, aby ho sama takto pobozkala! Prenikla ho ukrutánska radosť! Veď týmto bozkom mu ukázala, ako veľmi ho má rada! Zrazu premohol v sebe pretrvávajúci ostych, náruživo ju pritiahol k sebe a jej vrúcny bozk opätoval. Potom vytiahol z vrecka zlatú retiazku s príveskom. Chvíľu sa Apolónii uprene pozeral do očí, potom vážnym hlasom povedal: - Túto retiazku mi dali pred smrťou moja mama. Keď mi ju dávali, povedali, aby som si ju opatroval a chránil ako oko v hlave. Retiazku aj so srdiečkom dostali od svojej babičky. Keď ju vraj budem neustále nosiť, ochráni ma pred všetkým zlým. Keď sa raz rozhodneš niekomu ju dať, povedali, tak ju daj iba tomu, koho budeš mať rád a kto bude mať rád teba. Retiazku s malým príveskom v tvare srdca, vyloženým farebnými kamienkami, zavesil Apolónii na krk. - To srdiečko bude ochrancom našej lásky. - Nenápadne sa jej pozrel do malého výstrihu na blúzke, kde sa jej pekne vynímalo a zahanbene sklopí oči.

- Nie, nie... – bránila sa naoko, - nemôžem si to od teba vziať, Paľko! Je to drahá, vzácna vec a ja... neviem, či...

- Kto iný, ak nie ty?!- zahľadel sa na ňu roztúženým pohľadom Paľo -Ty si jediná, Apolónia, ktorej som chcel tento darček dať už dávno... Ja... veď dobre vieš... mám ťa rád... A verím ti, lebo... - Pri posledných slovách sa trochu začervenal a zachvel obavou, čo mu odpovie.

- Ďakujem ti, Paľko... Ďakujem. Som presvedčená, že ma bude ochraňovať v tom cudzom svete a vždy, keď sa naň pozriem, mi ťa pripomenie. Nikdy na túto chvíľu nezabudnem. Apolóniine slová Paľa zjavne potešili. Tvár sa mu rozžiarila vnútorným šťastím, chvel sa od radosti. Nežne ju pohladkal po rukách, tvári, hrdle. Ich nežnosť kruto prerušil hvizd lokomotívy, ktorá sa medzitým priblížila k staničke. Bol to hvizd, ktorý ich vráti do tvrdej skutočnosti. Ešte naposledy sa k sebe pritúlili, nežne pobozkali. Potom Apolónia s rezavou bolesťou v duši nastúpila do vlaku.

2.

Vo vlaku sa náhlila k obloku a dlho mávala svojmu milému na rozlúčku. Keď sa jej stratil z dohľadu, schúlila sa do kúta vagóna a privrela oči. Iba občas sa pozrela na ubiehajúcu krajinu za oknom. Ponorila sa do spomienok na posledné chvíle rozlúčky s rodičmi i s Paľkom. Striaslo ju, keď si uvedomila, že sa skončil čas jej bezstarostného života, že ju čakajú ťažké skúšky a nevedela, ako v nich obstojí. Bola iba mladé, dedinské dievča, ktoré vykročilo do sveta za svojím osudom. Nič na tom nemenilo, že bola dcéra železničiara, chodila do mesta do meštianky a od svojich kamarátok sa odlišovala aj svojím „mestským“ oblečením. Vedela, že nie je ani prvá, ani posledná, čo sa z ich dediny vydala na takúto cestu. Aj iné už takto odišli. Bol to osud mnohých chudobných ľudí: ak chceli vyžiť, museli si hľadať obživu vo svete. Ich biedny kraj všetkých nenasýtil. Dievčatá chodili do služby k bohatým pánom. Mnohé sa s výslužkou po čase vracali domov, iné sa odcudzili, prispôsobili sa novému životu, ostali vo svete.

Apolónia, hoci mala už osemnásť, bola neskúsené, citlivé, plaché dievča. Teraz, keď sa vydala na cestu za prácou, ktorú jej zjednal otec v kaštieli pre ňu u neznámej grófky, bála sa, ako obstojí, ako si zvykne na nový život, nových ľudí. Ale čo mala robiť? Musela odísť z domu, v ktorom bolo plno hladných krkov. Ona, už dospelá, musela sa teraz sama postarať o seba a pritom nejakým tým grošom pomôcť rodičom.

Vzrušenie, rozpaky a neistota v nej rástli tým väčšmi, čím je bližšie k miestu svojho nového pôsobenia. Triasla sa od strachu z prvého stretnutia s urodzenou grófkou; obávala sa, či sa jej zapáči, veď ani nevedela, ako sa má v takom kaštieli správať. A okrem toho – bola veľmi skromne oblečená, hoci sa rodičia snažili vypraviť ju na cestu, ako len najlepšie vedeli.

Viackrát musela prestupovať, spytovať sa cudzích ľudí, ako ísť, aby sa nepreviezla, aby prišla včas, ako to bolo dohovorené.

Konečne vlas zastal v cieľovej stanici. Vzala do ruky skromný batôžtek a vystúpila. Po dlhej ceste bola unavená, rada by sa bola trochu umyla studenou vodou, aby sa občerstvila, aby bola svieža, no nebolo kde. Vzala do ruky skromný batôžtek a vystúpila.

Železničná stanica Nová Ves jej pripadala oproti ich malej búdke v Riečnici obrovská. Z vlaku sa vyhrnulo dosť ľudí. Prihladila si stužkou stiahnuté vlasy, nasadila si baretku, prehodila cez plecia svetlý plášť, ktorý jej siahal skoro až po päty a zaradila sa pomedzi ľudí, ktorí kráčali smerom od stanice do veľkej dediny.

Zavše sa poobzerala, či ju predsa len niekto nečaká. Ostatní sa náhlili za svojimi povinnosťami a ona nevedela, kam vlastne ísť. No nedala na sebe nič znať, kráčala ta, kam šli iní. Cestou sa niekoľko mužov za ňou obzrelo, upútala ich neznáma pekná tvár, ale neoslovil ju nik.

Prišla až na kraj dediny, batôžtek jej v rukách oťažel. Ľudia pred ňou sa pomaly roztrácali. Zrazu nevedela, čo má robiť, ktorým smerom sa pobrať. Od ľútosti sa jej tisli do očí slzy.

Odrazu sa pred ňou vynoril mladý muž, ktorý kráčal nenáhlivým krokom. Bolo na ňom vidieť, že je to bohatý pán, lebo podľa oblečenia sa líšil od dedinčanov, ktorých doteraz videla. Sama nevedela, kde nabrala toľko odvahy, ako v nej skrslo to rozhodnutie, ale uvedomila si, že je sama opustená ako prst a musí si nejako poradiť. Tak ho oslovila:

- Prosím vás, mladý pán, nevedeli by ste mi povedať ako sa dostanem do kaštieľa osvietenej panej Nyáryiovej? - prosebne sa na neho zahľadela.

Mladý muž zastal.

- Vy nie ste odtiaľto, však? A neviete, kde je tu kaštieľ.

- Nie. Som tu prvýkrát. Prišla som sem pracovať.

- Aha! Tak vy ste potom to nové dievča, čo čakajú v kaštieli, mám pravdu?

- Áno, prosím, - odvetila trochu prekvapene, že tento dobre oblečený mladý muž o nej vie.

- Ja vlastne tiež idem tam... Som totiž grófkin syn... Jóži! - Usmieval sa na Apolóniu, ako keby sa predstavoval nejakej dáme v Paríži.

Apolónia sa začervenala, ostala v rozpakoch. Nevedela, čo má teraz urobiť, ako sa má ďalej zachovať. Je to predsa jej budúci pán. Zaskočilo ju, že s ňou hovorí tak priateľsky.

- Ako sa volá tá dedinka, odkiaľ prichádzate?

- Riečnica, prosím.

- Aha, už si spomínam. Mamá mi niečo hovorila! Počul som, že je tam pekný hornatý kraj. Raz mi o ňom musíte porozprávať. Zaujímam sa o všeličo – o hudbu, spev... ale aj prírodu mám rád, - usmial sa potmehúdsky. - A vy sa ako sa voláte, slečna? - Neustále vyzvedal a so záujmom si ju obzeral.

- Apolónia, - ticho sa predstavila Apolónia. - Apolónia Blažíková, - zopakovala, keď sa jej zdalo, že dobre nerozumel.

- Myslíte si, slečna, že sa vám tu u nás bude páčiť?

- To ešte neviem, prosím. Ale ak mám byť úprimná, u nás je krajšie. Všade lesy, vrchy, zelené lúky, kvety. Tu je iba rovina, oko sa nemá o čo oprieť.

Jóžiho reakcia dievčaťa prekvapila. Postrehol, že je iná, ako bývajú dedinské dievčatá. Nevedel, že Apolónia chodila dva roky do meštianky, čo na tú dobu predstavovalo celkom slušné vzdelanie. Aj keď ich bolo veľa detí, otec dbal, aby chodili do školy aspoň koľko-toľko. Okrem toho Apolónia bola inteligentné, vnímavé dievča, ktoré sa ešte len malo rozvinúť do krásy v panskom prostredí, nadobudnúť tam rozhľad a istotu. Bola príťažlivá, čo si, ako sa zdá, hneď všimol aj mladý pán gróf.

- To je pekné, že ste taká úprimná, - zalichotil jej.

- Ale aj u nás je pekne, len sa budete musieť okolo seba poobzerať. Niečo by som vám z tej peknoty aj sám ukázal, ale zajtra odchádzam do Paríža. No... Však sa zas onedlho stretneme. Chodievam domov dosť často... - Odmlčal sa, prehodil na inú koľaj. - Medzitým sa zoznámite s ľuďmi aj okolím. - Zastal. - Tak som vás už trochu vyprevadil, verím, že už trafíte aj sama, - usmial sa na ňu lišiacky. Ukázal jej kadiaľ má ísť a povedal, u koho sa v kaštieli ohlásiť. Sám sa pobral Kellczovcom, kde ho čakali Loti, Ili, Margita a sestra Melita. Apolónia netušila, že nie je obvyklé, aby sa gróf bavil s mladou slúžkou. Nevedela ešte, aké veľké sú spoločenské rozdiely medzi ňou a grófom, nikdy sa s urodzenými ľuďmi nestretla. A v tej chvíli jej ani na um nezišlo, ako to všetko okúsi na vlastnej koži, ako tento mladý muž zasiahne do jej života, poznačí ju na celý život, zmení jej osud. Zatiaľ bola iba mladá, pekná, neskúsená a nevedomá dedinská dievčina.

Pomaly kráčala cestou, ktorú jej ukázal gróf, až sa konečne dostala k bráne kaštieľa. Odrazu ju pochytil hrozný strach, keď videla vo veľkom parku veľkú budovu. V tejto chvíli si pomyslela na domov, na ich skromnú chalúpku a najradšej by bola zutekala späť, nikdy viac sa sem nevrátila. Zem sa jej strácala pod nohami, kolená sa jej podlamovali. Bola zo všetkého vyplašená, no premohla sa a nenáhlivo kráčala ďalej. Veď čo by jej povedali doma, keby zutekala. Dostala sa až ku kaštieľu. Potiahla retiazku, ktorá visela na bráne priamo pred jej očami a čakala, čo sa bude diať...

3.

Brána sa zrazu pred ňou potichu otvorila, akoby niekto šibol čarovným prútikom, akoby niekto čakal na jej zazvonenie. Objavil sa pred ňou nízky, zavalitý muž. Privítal ju vľúdnymi slovami:

- Čo si želáte, slečinka?

- Pochválen... - precedila cez stiahnuté hrdlo. Oči jej skĺzli na veľké nádvorie, ktoré sa rozprestiera za bránou. Bola všetkým taká ohromená, že sa až zakoktala:

- Ma... mám sa hlásiť u osvietenej pani Nyáryiovej.

- Hlásite sa do služieb?

- Áno, prosím.

- Tak potom poď za mnou. Zavediem ťa k pedinterovi, o ďalšie sa už postará on, - nevdojak jej začal tykať.

Omráčená nádherou kaštieľa kráčala z nohy na nohu, nevedela, kam sa prv pozrieť.

- Poď smelšie, - posmeľoval ju muž, keď videl jej úžas a ohromenie, kvôli ktorému za ním zaostávala. Lichotilo mu to, i keď bol iba sluha, patril predsa k tomuto domu.

- Áno, prosím - v rozpakoch prikývla. Z hrdla sa jej vydralo slabé povzdychnutie, skoro ako ston.

Previedol ju cez nádvorie kaštieľa, vošli do budovy s rozľahlými miestnosťami a vysokými oknami. Všade videla nádherné stĺpy, na každom z nich bola hlava nejakého zvieraťa alebo iné ozdoby či ornamenty. Nevedela, čo majú znamenať, nevyznala sa v tom, od údivu iba otvárala oči.

Pripadalo jej to ako zázrak. Slnko presvitalo cez obloky s farebnými sklami, miestnosti zaplavovali rôznofarebné tiene. Všetko sa jej to veľmi páčilo, pripadala si ako v sne. No zároveň v hĺbke duše pocítila, že prekročila prah iného sveta, než na aký bola doteraz zvyknutá. Skončili sa pre ňu krásne chvíle mladosti. Jej skutočný domov bol tam kdesi ďaleko. Mala pocit, akoby sa práve voda nad ňou zavrela a pohltil ju nejaký iný, neskutočný život. Otec jej čosi naznačil, ale teraz videla, že skutočnosť ďaleko predstihla jej hmlisté predstavy.

Drobnými krokmi nasledovala svojho sprievodcu, ktorý ju možno aj naschvál viedol ku grófke dlhými chodbami cez celý kaštieľ, aby ju ohromil. Napokon sa ocitli pred dverami grófkinej izby. Tam ju muž s tým, že sa ide hlásiť do služby, odovzdal pedinterovi, hlavnému komorníkovi, ktorý ako sa neskoršie Apolónia dozvedela, sa staral najmä o mladého pána, vybavoval pre neho rôzne veci, nosil mu jedno, a zároveň dozeral aj na ostatných sluhov. Bol grófkinou pravou rukou. Muž, ktorý ju sem doviedol, sa pedinterovi uklonil a bez slova s rešpektom odchádzal. Pedinter pozrel na Apolóniu, na jej prestrašenú tvár, povzbudivo sa na ňu usmial, potom jemne trikrát zaklopal na grófkine dvere.

-Vstúpte! - prevalil sa cez dvere chrapľavý hlas staršej ženy.

Dvere sa otvorili a Apolónia stála pred nimi zmeravená, v pomykove, čo urobiť. Keď skúsený pedinter videl, že sa nehýbe, trochu ju posotil, takže sa zotrvačnosťou dostala až dnu.

Pani domu sedela v krásnom koženom kresle. Vyjavená Apolónia akoby sa bála jej prísneho pohľadu, placho blúdila očami po nádherne zariadenej miestnosti. Napokon sa pohľadom vrátila k žene, sediacej v pohodlnom kresle, ku grófke. Naberala odvahu, pokročila a tak, ako jej to veľakrát rodičia doma nakazovali, uklonila sa a pobozkala jej ruku.

Keď staršia, skoro šesťdesiatročná grófka, strnulej, prísnej tváre, v ktorej sa zračila bolesť a smútok nad nedávnou stratou manžela, zbadala mladučkú, ružovolícu Apolóniu, jej štíhlu a jemnú tvár, ožila. Láskavo sa jej prihovorila.

- Ty si tá Apolónia Blažíková, ktorú mi odporúčala hlavná kuchárka Rózka, však?!

Apolónia prikývla. Otec jej vysvetlil, cez koho ju vlastne do tohto kaštieľa dostal.

- Áno, prosím, - odvetila skromne.

- Som rada, že si konečne prišla. Veľmi ťa tu potrebujeme. Už som si myslela, že ani neprídeš, že Rózka to s tvojím otcom dajako domotali... - usmiala sa veľavravne. - Dobre vyzeráš, ani som si ťa takú nepredstavovala, - neskrývala obdiv k Apolóniinej mladosti a kráse.

Po jej slovách Apolónia usúdila, že zrejme na svoju novú pani urobila dobrý dojem. Iste sa po nečakanej smrti svojho manžela musela ujať vlády nad celým panstvom, čo ju značne vyčerpáva, pomyslela si, keď si spomenula na slová otca, ktorý sa o nej od Rózky všeličo podozvedal.

Po krátkom rozhovore grófka vstala z kresla, opierajúc sa o malú cifrovanú paličku podišla k akejsi širokej farebnej stuhe, ktorá visela na stene a na jej konci na malom koženom remienku bol zvonček. Prudko ju potiahla.

Ozval sa vysoký, príjemný zvuk zvonca.

Vo dverách sa vzápätí zjavil muž, ktorý ju sem priviedol. Hlboko sa pred grófkou uklonil a úctivo sa spýtal:

- Čo si želá excelencka?

Oslovenie Apolóniu prekvapilo, ešte nikdy nepočula, aby niekoho takto oslovovali. Nevedela, že oslovenie je vlastne excelencia a podriadení si ho trochu prispôsobili.

Pedinter Feri vystretý ako struna pozorne načúval, čo mu grófka prikazovala.

- Feri, - oslovila ho stroho, - zavediete tuhľa Apolóniu do jej izby! Apropo... bude to naša nová štumádla. Ukážete jej, kde bude bývať a potom ju zoznámite s ostatným personálom.

Apolónia sa zachvela. Nevedela, čo to „štumádla“ je. Až neskôr sa dozvedela, že tak nazývajú slúžku či komornú, ktorá je k dispozícii slečnám aj grófke a stojí na trochu vyššom stupienku ako iné slúžky, ktoré v kaštieli upratujú, či vykonávajú iné, podradnejšie práce.

Aby sa však Apolónia „štumádlou“ stala, najskôr musela prejsť všetkými fázami výchovy, ktoré jej excelencka grófka určila.

Začať mala v kuchyni u Rózky, potom sa mala dostať pod kartelu vychovávateľky mladých slečien. Všetko malo svoj čas, svoje miesto, svoje poradie. Taká bola panská vôľa, také tu boli zvyklosti.

- Akiste si po ceste unavená, Apolónia? - prihovorila sa jej prívetivo grófka, keď videla jej rozochvenie i rozpaky.

Apolónia prikývla.

- Tak potom nadnes je to všetko. Zajtra sa porozprávame, akú budú tvoje povinnosti.

Feri sa hlboko uklonil. Apolónia to pozorne vnímala a zopakovala poklonu po ňom.

- Ešte niečo, Feri, - spomenula si zrazu grófka. - Pošlite mi sem vychovávateľku!

- Prosím, ako si želáte, pani excelencka.

4.

- Teda ty si tá Apolónia, čo ťa odporučila Rózka, naša kuchárka, - prihovoril sa jej pedinter, keď už sú za dverami grófkinej izby. Chcel sa jej trochu priblížiť, lebo vycítil, že je z toho všetkého zmätená, že sa od strachu trasie. Úsmevom a láskavými slovami sa jej snažil dať najavo, že sú na jednej lodi, že sa musia navzájom podporovať a pomáhať si.

Apolónia ohúrená prvými dojmami z kaštieľa i zo samotnej grófky si ani veľmi neuvedomovala tón a zmysel jeho slov, jeho prívetivosť. Kráčala vedľa neho rozochvená, bledá, bolo na nej vidieť, že i napriek milému prijatiu u excelencky grófky je v napätí. Bez svojich blízkych sa cítila opustená. Čo by dala za to, keby mohla odtiaľto odísť, vrátiť sa domov, k rodičom i k svojmu milému Paľkovi Valachovi!

Kráčala pomalým krokom za Ferim, v ruke držala svoj batôžtek, očami počítala stĺpy, okolo ktorých prechádzala a ktoré sa jej tak páčili. Vyšli z kaštieľa, prešli do bočného traktu určeného pre služobníctvo.

- Tu budeš bývať, - povedal jej pedinter Feri Cipár, ktorému služobníctvo hovorilo Feri báči, keď zastali pred dverami jednej z miestností. Feri báči bol muž v stredných rokoch, dobrých spôsobov, lebo už vyše dvadsať rokov slúži u týchto pánov a naučil sa, ako sa treba správať. Bol sebavedomý, pracovitý, grófke oddaný, k podriadeným spravodlivý a láskavý. Veď inak by sotva bol mohol robiť prácu pedintera. Ani ostatní by ho nemali radi, keby nebol taký, aký bol.

- Keď budeš niečo potrebovať, Apolónia, príď za mnou, rád ti pomôžem vo všetkom, čo bude v mojich silách. Bývam tamto, - ukázal na jedny dvere na dlhej chodbe.

Apolónia si až teraz uvedomila, že jej tyká, ale bola presvedčená, že to má byť práve tak. Nesmelo, ale teraz už s akousi dôverou sa opýtala:

- Prosím vás, pán Feri báči, čo tu vlastne budem robiť? Čo je to tá – štrumádla?

Feri sa na ňu pozrel a schuti sa zasmial.

- Štumádla...? - pomaly jej začal vysvetľovať. - Štumádla, a nie štrumádla, ako si zle počula. Štumádla je vlastne komorná, ktorá je neustále k službám mladým konteskám, u nás Estere a Melite. A občas obsluhuje aj grófku.

Najskôr, ako prikázala pani grófka, začne u Rózky v kuchyni. Musí sa naučiť pracovať s jedlom, ako ho podávať domácich i hosťom. Neskôr bude pomáhať kontesám pri umývaní, obliekaní, bude ich česať. A všetko, čo príde. Vychovávateľka slečien ju na túto prácu pripraví tak, aby ju robila dobre, aby s ňou boli spokojní.

- Myslím, - pokračoval Feri báči, - že si sa excelencke celkom zapáčila. To je dobre! Veľmi ti želám, aby si sa tu uchytila a bola šťastná.

S týmito slovami jej otvoril dvere na izbičke, ktorá bola zariadená skromne, no slušne. Pre Apolóniu to bolo úžasné, lebo doma bývali všetci v jednej izbe a tu odrazu mala svoju posteľ, dokonca celú izbu iba pre seba. Nábytok bol rôzneho druhu, zrejme odložený po pánoch; taký, čo sa im už nehodil, keď si zadovážili nový. Ale aby nič nevyšlo nazmar, zariadili ním izby pre služobníctvo. Pre Apolóniu to však je krásna izba. Na dlážke aj malý koberček, síce obdratý, ale pre ňu to znamená veľa: doma mali iba hlinenú dlážku.

- Myslíte, že sa to naučím, pane? Ešte som nič také nerobila, - spýtala sa s obavou.

- Volaj ma Feri báči, Apolónia, každý ma tu tak volá. Okrem pani grófky. Tá ma volá Feri, ostatní mi hovoria Feri báči... – Odmlčal sa. - Určite to zvládneš! Naučíš sa všetko, neboj sa. Stačí, keď sa trochu pousiluješ. Na prácu si iste privyknutá z domu a iné od teba nebudú chcieť.

Po jeho slovách sa trochu upokojila. Pripravovať jedlá pre pánov v kuchyni a nosiť ich na stôl sa jej vonkoncom nezdalo byť namáhavé.

Myšlienka jej zrazu zaletela domov, jako s majú, či na ňu spomínajú, či sa neobávajú, ako to všetko zvládne. No zaplavila ju aj nádej, že sa pomocou Feri báčiho i ostatných z personálu všetko naučí, zarobí si zopár groší a pomôže aj chudobným rodičom. Bola rada, že Feri báči svojím láskavým prístupom k nej jej vlial do duše odvahu.

Pedinter ju po krátkom rozhovore nechal v izbičke, aby si odložila veci, umyla sa a upravila. Príde o hodinu po ňu, aby ju zoznámil s ľuďmi, s ktorými bude pracovať.

Konečne sa jej uľavilo. Teraz sa už tešila na stretnutie s tetou Rózkou, o ktorej počula veľa dobrého.