Emily Brontë

Búrlivé výšiny 

(ukážka)

Elektronická kniha

Slovak Edition © Vydavateľstvlo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2009

Translation © Magda Žáryová – dedičia 2009

ISBN 978-80-8085-839-1

1

1801

Práve som sa vrátil z návštevy u svojho domáceho pána – jediného suseda, s ktorým sa tu budem stýkať. Aký je len toto utešený kraj! Som presvedčený, že v celom Anglicku by som nenašiel kút tak dokonale oddelený od ruchu spoločnosti. Ozajstný raj pre mizantropa: a my obaja s pánom Heathcliffom sme dvojica ako stvorená do tejto pustatiny. Skvelý chlap! Ani netuší, ako si podmanil moje srdce, keď som pri príchode pobadal jeho podozrievavo stiahnuté čierne oči a nedôverčivosť, s akou energicky zaboril prsty ešte hlbšie do vesty, keď som sa mu predstavil.

„Pán Heathcliff?“ prihovoril som sa mu.

Namiesto odpovede len prikývol.

„Ja som Lockwood, váš nový nájomník, pane. Cítim sa poctený, že vás môžem navštíviť hneď po príchode, a dúfam, že som vás neobťažoval svojou neústupčivosťou získať prenájom Drozdova. Včera som počul, vraj ste chceli...“

„Drozdovo je moje, pane,“ skočil mi do reči, až ma myklo. „A nikomu by som nedovolil, aby ma obťažoval. Vstúpte!“

To „vstúpte“ precedil cez zaťaté zuby, akoby tým vyjadril želanie „nech ťa čert berie“: dokonca ani vrátka, o ktoré sa opieral, neprejavili pri tých slovách najmenšiu ochotu otvoriť sa; a tuším práve preto som pozvanie prijal. Začal ma zaujímať tento muž, ktorý bol ešte menej spoločenský ako ja.

Keď videl, že sa môj kôň hruďou zľahka tisne na prekážku, načiahol sa, zložil reťaz, namosúrene ma previedol po vydláždenom chodníku, a keď sme vstupovali do dvora, zavolal: „Jozef, opatri pánovho koňa! A prines víno!“

„To je asi všetko služobníctvo,“ pomyslel som si, keď som počul ten spojený príkaz. „Nečudo, že spomedzi dlaždíc vyrastá tráva a že živý plot nik nestrihá, iba ho statok obhrýza.“

Jozef bol postarší muž, vlastne starec – mal už veľa rokov, ale bol zdravý, samá kosť a šľacha. „Pánboh pomáhaj!“ neochotne a podráždene si zašomral popod nos, keď mi bral koňa, a pritom pozrel na mňa tak kyslo, že som si jeho pobožný vzdych radšej vysvetlil ako želanie, aby mu Boh pomohol pri zažívaní, a nie ako postoj k môjmu nečakanému príchodu.

Obydlie pána Heathcliffa volajú Búrlivé výšiny. Prívlastok naznačuje, ako tu v nečase besnejú búrky i dažde. Veru, iste ich tam hore poriadne prefukuje za hocijakého počasia; silu severákov opierajúcich sa do tohto horského chrbta možno odhadnúť podľa celkom zohnutých zakrpatených borovíc za domom a podľa radu biednych hlohov, vystierajúcich všetky konáre jedným smerom, akoby prosili slnko o almužnu. Našťastie, staviteľ bol prezieravý a dom vystaval mocný: úzke obloky sú zasadené hlboko do hrubých múrov a rohy staviska chránia veľké vyčnievajúce skaly.

Prv než som prešiel cez prah, chvíľku som obdivoval množstvo groteskných ozdôb, bohato vytesaných na priečelí, najmä okolo hlavného vchodu, nad ktorým som v spleti opadávajúcich okrídlených levov a nehanblivých malých naháčov rozpoznal letopočet „1500“ a meno „Hareton Earnshaw“. Chcel som niečo poznamenať a neprívetivého majiteľa požiadať, aby mi čo-to povedal o minulosti svojho domu, ale stál vo dverách, akoby si želal, nech ihneď vstúpim, alebo sa načisto stratím, a preto som ho nechcel ešte väčšmi rozčúliť, kým si neprezriem jeho svätyňu.

Vstúpili sme rovno do veľkej obývacej miestnosti – nijaká hala ani chodba – tu to volajú veľká izba, lebo to býva kuchyňa i jedáleň dokopy, ale na Búrlivých výšinách kuchyňa zrejme ustúpila kamsi inam, aspoň nejaký hovor a hrkot kuchynského riadu doliehal sem odkiaľsi z hĺbky domu a okolo obrovského ohniska som nevidel nijaké známky praženia, varenia alebo pečenia, ani na stenách sa nezrkadlili medené panvice a plechové cedidlá. Ale na jednom konci miestnosti sa na hustých policiach obrovského dubového kredenca, siahajúceho až po povalu, trblietali a žiarili rady obrovských cínových mís a medzi nimi stáli strieborné džbány i korbele. Kredenc nemal dvere – pred zvedavým zrakom bolo obnažené celé jeho vnútro okrem niekoľkých drevených rámov, ktoré zakrývali ovsené placky, hovädzie a baranie stehná i bravčové šunky. Na komíne viseli rozličné strašlivé staré pušky a pár jazdeckých pištolí a na rímse nad ohniskom boli rozostavané tri pestro pomaľované plechovice, asi na ozdobu. Miestnosť vydláždili hladkým bielym kameňom, jednoduché, starodávne stoličky s vysokými operadlami natreli na zeleno, iba zopár ťažkých čiernych stálo schovaných v prítmí. Vo výklenku pod kredencom odpočívala veľká tmavohnedá poľovnícka suka, ktorú obklopoval chumeľ skučiacich šteniat, a ďalšie psy striehli v iných skrýšach.

To obydlie i s jeho zariadením by nebolo nič zvláštne u nás na severe, u nášho sedliaka s jeho nepoddajným výzorom a mocnými nohami, výraznými v tesných pumpkách a čižmách. Keď v týchto vrchoch prejdete päť-šesť míľ, nájdete ho kdekoľvek v príhodnom čase, po obede, ako sedí v kresle za okrúhlym stolom a pred sebou má korbeľ speneného piva. Ale pán Heathcliff pôsobí v tomto príbytku a pri takom spôsobe života akosi čudne. Pleť má tmavú ako cigán, oblek a maniere panské – totiž ako hociktorý zeman – azda je trochu nedbanlivý, ale tá ležérnosť neruší, lebo ináč je pekne urastený. Vyzerá neprívetivo. Možno ho niekto pokladá za nevychovaného nafúkanca, ja v ňom tuším spriaznenú dušu a nazdávam sa, že nie je taký: inštinktívne cítim, že jeho odmeranosť pramení z odporu ostentatívne ukazovať pravé city a prejavovať láskavosti. Ľúbiť i nenávidieť vie skryte a pokladá za istú bezočivosť, keď i jeho niekto ľúbi alebo nenávidí. Nie, zabieham priďaleko: svojvoľne mu prisudzujem svoje osobné vlastnosti. Pán Heathcliff má možno celkom iné dôvody ako ja, keď ani nepodá ruku človeku, ktorý sa s ním chce zoznámiť. Moje správanie ovplyvňujú asi iné pohnútky. Možno som čudák, aspoň moja drahá mamička vravievala, že nikdy nezažijem teplo domova, a veru tohto leta som ukázal, ako si ho nezaslúžim.

Za krásneho počasia som strávil mesiac pri mori a zoznámil som sa tam s najočarujúcejšou osôbkou: hľadel som na ňu ako na ozajstnú bohyňu, kým si ma vôbec nevšímala. Ani raz som jej nevyznal lásku, ale z môjho výrečného pohľadu by aj hlupák bol vyrozumel, že som v tom až po uši. Konečne to vzala na vedomie a aj ona na mňa pozrela – tak sladko, ako si len možno predstaviť. A čo som spravil? S hanbou sa priznávam, že som ochladol a stiahol sa ako slimák do ulity; po každom jej pohľade som bol stále odmeranejší a povýšenejší, až som tú nevinnú chudinku priviedol do takého stavu, že zapochybovala o svojom zdravom rozume, či sa náhodou nepomýlila, a načisto zmätená prehovorila matku, aby sa rýchlo pobalili a odcestovali. Pre túto svoju čudáckosť som si získal povesť úplne bezcitného človeka, a iba ja viem posúdiť ako nezaslúžene.

Sadol som si z jednej strany ohniska, gazda zamieril oproti, a chvíľu ticha som vypĺňal tým, že som skúšal pohladkať psiu mater, ktorá opustila mláďatá a odzadu sa mi prikradla k nohám, cerila biele zuby a kútiky papule sa jej penili, ako sa ma chystala chňapnúť. A len čo som ju pohladkal, hrozivo zavrčala.

„Radšej nechajte toho psa na pokoji,“ zavrčal i pán Heathcliff a jediným kopancom zarazil zúrivejšie prejavy zvieraťa. „Nie je zvyknutá na maznanie, ani ju na to nedržím.“

Potom prešiel k bočným dverám a znovu zavolal: „Jozef!“

Jozef čosi zašomral z hlbokej pivnice, ale nič nenaznačovalo, že by sa chystal prísť hore, a tak sa jeho pán pobral za ním a nechal ma napospas surovej suke a dvom neľútostným chlpatým ovčiakom, ktoré spolu s ňou striehli na každý môj pohyb. Nežiadalo sa mi prísť do styku s ich tesákmi, a preto som sa ani nepohol. Ale nazdával som sa, že nepochopia nevyslovené urážky, a bohužiaľ, začal som na tú trojicu žmurkať, robiť grimasy, až som niektorým úškrnom tak podpichol milostivú, že mi zrazu zúrivo skočila na kolená. Zhodil som ju a rýchlo som medzi nás pritiahol stôl. Toto moje počínanie vyburcovalo celú svorku – štvornohé beštie rozličnej výšky a veku sa na mňa vyrútili z úkrytov. Cítil som, že útočia najmä na moje päty a poly kabáta; väčších útočníkov som horko-ťažko odrážal kutáčom, ale musel som zakričať o pomoc, aby domáci urobili poriadok.

Pán Heathcliff a jeho sluha liezli hore pivničnými schodmi mučivo ľahostajne. Myslím, že sa nepohybovali ani o sekundu rýchlejšie ako inokedy, hoci pri ohnisku sa rozpútala hotová bitka sprevádzaná zúrivým brechotom. Našťastie sa poponáhľala jedna obyvateľka kuchyne – statná pani s podkasanou sukňou, s vyhrnutými rukávmi a s rozpálenými lícami vtrhla medzi nás, oháňajúc sa panvicou. A tou zbraňou i jazykom zasiahla tak účinne, že búrka sa zázračne utíšila, a len jej hruď sa vzdúvala ako more po víchrici, keď na scénu vstúpil pán domu.

„Čo sa tu robí, doparoma?“ spýtal sa a zaškúlil na mňa, čo mi zle padlo po tom nepohostinnom zaobchádzaní.

„Veru, čo sa tu robí, doparoma?!“ zašomral som. „Črieda posadnutých svíň by nevystrájala divšie ako tieto vaše šelmy, pane. Takisto môžete nechať cudzieho človeka aj so svorkou tigrov!“

„Kto sa ničoho nedotkne, toho si ani nevšimnú,“ poznamenal, postavil predo mňa fľašu a stôl potisol na miesto. „Správne, že sú v strehu. Vypijete si pohár vína?“

„Nie, ďakujem.“

„Ale nepohrýzli vás?!“

„Keby ma bol niektorý pohrýzol, bol by si odo mňa vyslúžil niečo na pamiatku.“

Heathcliffovi sa tvár uvoľnila a uškrnul sa.

„Ale, ale, pán Lockwood, či ste sa len rozčúlili!“ povedal. „No tak, vypite si! Tak zriedka vkročí hosť pod moju strechu, že už ho ani nevieme privítať. Hovorím za seba i za svoje psy. Na vaše zdravie!“

Uklonil som sa a pripil som mu. Veď by bolo hlúpe sedieť urazene pre vystrájajúce psiská, okrem toho som nechcel, aby sa ten chlapík ďalej zabával na môj účet – lebo tak to vyzeralo. On asi uvážil, že netreba uraziť dobrého nájomníka, prestal rozprávať stroho a úsečne a zaviedol reč na predmet, ktorý ma podľa jeho názoru mohol zaujímať – na výhody a nevýhody miesta, kam som sa práve nasťahoval. Zaujalo ma, ako inteligentne o všetkom hovorí, a kým som sa pobral domov, posmelený som sa ponúkol, že ho na druhý deň opäť navštívim. On si zjavne neželal, aby som ho ešte raz vyrušil. Ale prídem aj tak. Priam žasnem, aký som v porovnaní s ním spoločenský.

2

Včera popoludní sa spustila hmla a schladilo sa. Rozhodol som sa, že strávim čas pri ohni vo svojej pracovni a nebudem sa brodiť šedivníkom a blatom na Búrlivé výšiny. Ale po obede (obedujem totiž medzi dvanástou a jednou, lebo moja domáca, postaršia matróna, ktorú som zdedil aj s domom, nevedela, alebo nechcela pochopiť moju prosbu, že by som rád jedával o piatej), teda po obede, keď som s tým lenivým zámerom vystúpil hore schodmi a vkročil do izby, videl som tam slúžku, ako kľačí uprostred metiel a uhliakov, plných popola, zadúša oheň a rozviruje strašné kúdoly prachu. To ma vyhnalo. Zobral som si klobúk a po štvormíľovej chôdzi som došiel k vrátkam Heathcliffovej záhrady práve včas, aby som ušiel pred prvými veľkými vločkami snehovej metelice.

Zem toho holého kopca bola zamrznutá a ostrý vzduch mi prenikol až do kostí, len ma tak drgľovalo. Nevedel som odopäť reťaz, preto som preskočil dnu, prebehol som po dláždenom chodníku, lemovanom roztratenými egrešovými kríkmi, a klepal som na dvere, aby ma pustili, ale márne, hoci mi už brneli hánky a psy sa rozštekali.

„Odroni jedni!“ zahrešil som v duchu, „za také chrapúnstvo a nepohostinnosť by ste zaslúžili, aby vás ľudia naveky vyobcovali. Aspoň cez deň by som nezatváral dvere na závoru. Ale nech, nedbám – ja sa dostanem dnu!“

Rozhodne som chytil kľučku a začal som ňou prudko mykať. Z okrúhleho oblôčka stodoly sa vystrčila Jozefova kyslá tvár.

„Čo tam stvárajú?“ zavolal. „Gazda je v ovčinci. Ak s ním dačo chcú, zájdu okolo za dom.“

„A dnu nie je nik, aby mi otvoril?“ zavolal som.

„Nik, iba panička, ale tá im neotvorí, môžu trieskať, koľko len chcú.“

„Ale prečo, Jozef? Veď jej povedzte, kto som.“

„Kdeže! Ja s tým nič nechcem mať!“ zašomral a hlava zmizla.

Sneh sa už husto sypal. Chytil som kľučku, že skúsim znovu, a tu sa zo zadného dvora vynoril mládenec bez kabáta, s vidlami na pleci. Zavolal, aby som išiel za ním. Prešli sme cez práčovňu, dláždený dvorček, kde stála kôlňa na uhlie, pumpa a holubník, až sme sa dostali do veľkej, teplej, príjemnej izby, kde ma prijali minule. V miestnosti príjemne sálala žiara z obrovského ohňa, na ktorom plápolalo uhlie, rašelina a drevo, a pri stole, prichystanom na bohatú večeru, s potešením som uvidel „paničku“, osobu, o ktorej existencii som ani netušil. Uklonil som sa a čakal, že ma ponúkne, aby som si sadol. Dívala sa na mňa, opretá v kresle, ale ináč sa ani nehla a mlčala.

„Aký nečas!“ poznamenal som. „Mrzí ma, pani Heathcliffová, že som musel tak búchať, ale to je vina vašich lenivých sluhov. Mal som čo robiť, aby ma počuli.“

Ani neotvorila ústa. Zízal som na ňu – a ona takisto: nespúšťala zo mňa studený, bezočivý pohľad, nanajvýš trápny a nepríjemný.

„Sadnite si,“ povedal nevrlo mládenec. „Hneď tu bude.“

Poslúchol som ho. Odkašlal som si a zavolal hnusnú Juno, ktorej sa uráčilo pri tomto našom druhom stretnutí zašmrdkať chvostom, akože ma pozná.

„Aké nádherné zviera!“ poznamenal som zasa. „Mienite sa rozlúčiť s tými šteniatkami, pani Heathcliffová?“

„Nie sú moje,“ odvrkla ľúbezná hostiteľka ešte odmietavejšie, ako by to urobil pán Heathcliff.

„Ach, tak vaši miláčikovia sú tamto?“ pokračoval som a obrátil som sa k akémusi vankúšu v prítmí, kde som zbadal čosi ako mačky.

„To by som si vybrala čudných miláčikov,“ utrúsila pohŕdavo.

Nanešťastie to bola kopa zabitých králikov. Odkašlal som si, pomkol sa bližšie k ohnisku a zopakoval svoju poznámku o hroznom večere.

„Nemali ste chodiť von!“ povedala, vstala a načiahla sa za dvoma pomaľovanými plechovičkami na rímse kozuba.

Predtým sedela v tieni, až teraz som zreteľne videl jej celú postavu i tvár. Bolo to štíhle žieňa, ktoré len nedávno vyrástlo z dievčaťa. Mala obdivuhodnú postavu a takú ľúbeznú tváričku s jemnými, prekrásnymi črtami, akú sa mi ešte ani nepošťastilo vidieť. Na nežnú šiju jej splývali ľanové, až zlatisté prstence vlasov a oči by boli neodolateľné, keby prívetivo pozerali na svet; našťastie pre moje prístupné srdce vyjadrovali iba akési pohŕdanie či zúfalstvo, cit čudne neprirodzený, že by ho človek u nej nečakal. Plechovičky nemohla dočiahnuť; pohol som sa, že jej pomôžem, ale zahriakla ma ako skupáň, keď mu niekto chce pomôcť zratúvať zlatky.

„Netreba mi vašej pomoci,“ vyštekla, „zložím si ich sama.“

„Prepáčte,“ poponáhľal som sa s odpoveďou.

„Pozval vás na čaj?“ spýtala sa, keď si cez chutné čierne šaty uviazala zásteru a postavila sa nad čajník s lyžičkou čajových lístkov v ruke.

„Rád si vypijem šálku,“ odpovedal som.

„Pozval vás?“ zopakovala.

„Nie,“ povedal som s úsmevom. „Stačí, keď ma pozvete vy.“

Čaj aj lyžičku hodila nazad a nadurdená si znovu sadla, čelo zmraštila a spodnú červenú gambu otrčila ako decko, keď sa chystá plakať.

Medzitým si mládenec na seba prehodil celkom obnosený kabátec, vztýčil sa pred blčiacim ohňom a úkosom na mňa zazeral, akoby medzi nami bola nejaká nesplatená krvná pomsta. Začal som pochybovať, či patrí k čeľadi alebo nie: oblečenie i reč mal hrubé a úplne mu chýbala povznesenosť zjavná u pána Heathcliffa i panej; husté hnedé kučeravé vlasy si nečesal ani nepestoval, bokombrady mu divo zarastali líca a ruky mal opálené, ako mávajú obyčajní poľnohospodárski robotníci, ale predsa sa správal uvoľnene, takmer pyšne a nejavil chuť obsluhovať paniu domu. Kým mi chýbali jasné dôkazy o jeho postavení, videlo sa mi najrozumnejšie nevšímať si jeho čudné spôsoby a o päť minút ma Heathcliffov príchod do istej miery vyslobodil z nepríjemných rozpakov.

„Vidíte, pane, prišiel som, ako som sľúbil!“ zvolal som a zatváril som sa veselo. „Bojím sa, že ma tá metelica prinúti zostať u vás dajakú polhodinku, ak ma môžete za ten čas prichýliť.“

„Polhodinku?“ zopakoval a oprašoval si zo šiat biele vločky. „Čudujem sa vám, že ste sa vybrali von práve do takej fujavice. Neviete, že v močarinách ľahko poblúdite? Aj ľudia, ktorí dobre poznajú tieto slatiny, často v tme a za takéhoto počasia zídu z cesty. A že by sa malo vyjasniť, o tom nemôže byť ani reči.“

„A čo keby ste mi dali za sprievodcu niekoho z čeľade? Do rána by zostal v Drozdove. Zaobídete sa bez jedného paholka, nie?“

„Nie, nezaobídem.“

„Nie? Nuž, tak sa musím spoľahnúť na vlastnú šikovnosť.“

„Hm!“

„Urobíte ten čaj?“ ozval sa mládenec v obnosenom kabáte a divý pohľad pritom presunul zo mňa na mladú paniu.

„Aj on dostane?“ spýtala sa Heathcliffa.

„Hej, ale nech je už hotový!“ Odpoveď znela tak grobiansky, že ma to zarazilo. Tón jeho hlasu prezrádzal skutočne zlú povahu. Už som nemohol pokladať Heathcliffa za skvelého chlapíka. Keď sa prípravy skončili, pozval ma slovami: „No, pritiahnite si stoličku, pane.“ A všetci aj s tým mladým paholkom sme sa usadili okolo stola. Kým sme sa venovali jedlu, vládlo ponuré ticho.

Pokladal som za svoju povinnosť rozptýliť pochmúrnu náladu, ak som ju ja zapríčinil. Iste tu dennodenne nesedávajú takto ticho, ako zarezaní; aj keby to boli zlí ľudia, nemôžu celé dni na seba len gániť.

„To je zvláštne,“ začal som, kým mi nalievali druhú šálku, „to je zvláštne, ako niekedy zvyk ovplyvňuje naše záľuby a predstavy: mnohí by nepochopili, že možno šťastne žiť v takomto vyhnanstve, odrezaný od sveta, ako ste vy, pán Heathcliff. A predsa si trúfam povedať, že v kruhu svojej rodiny a s milou ženou, ktorá chráni váš domova srdce...“ – „S milou ženou!“, prerušil ma a tvárou mu preletel takmer diabolský úškrn. „Kde je tá milá žena?“

„Myslím pani Heathcliffovú, vašu manželku, pane.“

„Ach ták! Chcete povedať, že jej duch ako anjel strážca ochraňuje a bdie nad osudom Búrlivých výšin, aj keď nás jej telo už opustilo?“

Bolo mi jasné, že som strelil capa, a skúšal som to napraviť. Mal som si uvedomiť, že pri takom veľkom vekovom rozdiele ťažko môžu byť manželmi. On mal okolo štyridsiatky, to je u mužov vek plnej životnej sily, keď sa zriedka opájajú ilúziou, že si ich dievčatá berú z lásky: týmto snom sa utešujeme až v rokoch staroby. Ona nevyzerala ani na sedemnásť.

Vtom mi svitlo – ten ozembuch pri mne, ktorý pije čaj z misky a je chlieb neumytými rukami, bude asi jej manžel: Heathcliff mladší, pravdaže! Tak je to, keď niekto žije ako za živa pochovaný – zahodila sa s týmto grobianom, lebo ani netušila, že sú na svete lepší mládenci. Škoda-preškoda – len aby kvôli mne neoľutovala svoju voľbu! Tá posledná myšlienka môže vyzerať ako prejav márnomyseľnosti, ale nie je to tak. Môj sused mi pripadá skoro ako netvor a ja zo skúsenosti viem, že som dosť príťažlivý.

„Pani Heathcliffová je moja nevesta,“ povedal pán Heathcliff, čím potvrdil môj predpoklad. Keď to hovoril, obrátil sa k nej s čudným výrazom – výrazom plným nenávisti – pravda, ak to už dávno nebola tak zvrhlo zmeravená maska, že duša cez ňu nemala možnosť prehovoriť ako u iných ľudí.

„Aha, už rozumiem. Tak vy ste šťastlivý pán milostivej víly,“ poznamenal som, obracajúc sa k susedovi.

To bolo ešte horšie: mládenec očervenel, zaťal päste, akoby sa chystal na mňa vrhnúť. Ale hneď sa spamätal a rozhorčenie prekryl drsnou kliatbou, ktorú zašomral na moju adresu. Pravdaže som na ňu nereagoval.

„Tie dohady vám nevychádzajú, pane,“ poznamenal môj hostiteľ, „ani jeden z nás nemá to šťastie mať za ženu vašu milostivú vílu: jej muž umrel. Povedal som, že je mojou nevestou, lebo bola vydatá za môjho syna, to je jasné.“

„A tento mladý muž...“

„Iste nie je môj syn.“

Heathcliff sa znovu uškrnul, akoby to bola ktovieaká opovážlivosť pokladať ho za otca tohto ozembucha.

„Som Hareton Earnshaw,“ zavrčal mládenec, „a odporúčam vám, aby ste toto meno mali v úcte.“

„Neprejavil som nijakú neúctu,“ odpovedal som a v duchu som sa musel zasmiať, s akou dôstojnosťou sa predstavil.

Zapichol do mňa pohľad a díval sa na mňa tak dlho, že sa mi odnechcelo jeho pohľad opätovať, aby som nedajbože nepodľahol pokušeniu vyfliaskať ho alebo nahlas prejaviť svoje pobavenie. Pomaly ma premáhal pocit, že do kruhu tejto príjemnej rodinky akosi nepatrím. Skľúčenosť pochmúrnej atmosféry prevládla a príjemné teplo izby sa jej už nevyrovnalo. Povedal som si, že si dám pozor a tak ľahko sa tretí raz pod touto strechou neukážem.

Keď sme dojedli a nik priateľským slovom nerozvinul rozhovor, pristúpil som k obloku, aby som pozrel, či sa počasie obrátilo. Naskytol sa mi žalostný pohľad – predčasne sa stmievalo a obloha splývala s vrchmi v neutíchajúcom prudkom vetre a vo víroch hustého snehu.

„Ale teraz naozaj nemôžem ísť domov bez sprievodcu!“ vykríkol som mimovoľne. „Cesta bude zaviata, a keby aj nebola, nevidel by som ani na krok.“

„Hareton, zažeň ovce pod kôlňu. V ohrade by celkom zapadli snehom. A vchod zataras fošňou,“ povedal Heathcliff.

„Tak čo mám robiť?“ pokračoval som podráždenejšie.

Na otázku som nedostal odpoveď, a keď som sa poobzeral dookola, videl som iba Jozefa, ktorý priniesol vedro ovsenej kaše pre psy, a pani Heathcliffovú, ako sa nakláňa nad oheň a z nudy páli zápalky zo škatuľky, ktorá spadla z rímsy kozuba, keď odkladala plechovicu s čajom. Jozef zložil bremeno, vyčítavo pozrel po miestnosti a preskakujúcim hlasom zaškriekal:

„Čujú, že sa nehanbia takto postávať so založenými rukami, keď sú všetci v robote? Lenže škoda hovoriť, keď je raz niekto mrcha, tak je mrcha. Ani sa nenapravia – pôjdu rovno do pekla ako ich matka!“

Zazdalo sa mi, že tie slová patria mne, a celý bez seba som vykročil k starému grobianovi, že ho vykopnem z dverí. Ale odpoveď pani Heathcliffovej ma zarazila.

„Ty hnusný starý pokrytec!“ osopila sa na neho. „Nebojíš sa, že ťa čert uchytí, len čo vyslovíš jeho meno? Varujem ťa, prestaň ma podpichovať, lebo ho požiadam, aby mi urobil láskavosť a hneď ťa vzal! Stoj! Počkaj, Jozef!“ pokračovala a pritom skladala z police podlhovastú čiernu knihu. „Hneď uvidíš, koľko som sa už naučila z mágie. Čoskoro vám všetkým ukážem! Malina nezdochla náhodou a nemysli si, že reumu na teba zoslala Prozreteľnosť, aby ťa skúšala!“

„Ach, bezbožnica bezbožná!“ zasipel starý. „Bože, zbav nás všetkého zlého!“

„Ty nemravník! Ty vyvrheľ! Prac sa odtiaľto, lebo ti naozaj čosi spravím! Všetkých si vás vymodelujem z vosku a hliny, a ten, kto sa opováži prekročiť hranicu, ktorú určím, ten... nie, nepoviem, čo sa s ním stane! Veď vy uvidíte! Ber sa, lebo ťa urieknem!“

Malá bosorka zlomyseľne zablýskala krásnymi očami a Jozef, celý roztrasený od ozajstnej hrôzy, náhlil sa von s modlitbou a s výkrikom: „Nehanebnica!“

Nazdával som sa, že sa tak nevraživo zabáva zo zunovanosti, a keď sme osameli, chcel som v nej vzbudiť záujem o svoje nepríjemné položenie.

„Pani Heathcliffová,“ začal som vážne, „prepáčte mi, že vás obťažujem. Trúfam si preto, lebo žena s takou tvárou iste nemá tvrdé srdce. Mohli by ste mi poradiť, akých orientačných bodov sa mám držať, aby som trafil domov? Takisto to tu nepoznám, ako asi nepoznáte vy cestu do Londýna.“

„Vráťte sa, kade ste prišli,“ odsekla, uvelebila sa v kresle so sviečkou a s podlhovastou knihou pred sebou. „Je to krátka rada, ale najlepšia, akú vám viem dať.“

„A keď sa dopočujete, že ma našli mŕtveho v močarine alebo niekde v snehovom záveji, nebude vás trápiť svedomie, že je to aj vaša vina?“

„Ako? Ja vás predsa nemôžem odprevadiť. Tí by ma nepustili ani na koniec záhrady.“

„Vás by som predsa nepoprosil ani o to, aby ste kvôli mne prekročili prah za tmy a ešte v takomto počasí!“ zvolal som. „Nemusíte mi ukázať cestu, len mi povedzte, kade mám ísť! Alebo prehovorte pána Heathcliffa, nech so mnou niekoho pošle.“

„Koho? Je tu len on, Earnshaw, Zilla, Jozef a ja. Kto by to mal byť?“

„A nejakí paholci na gazdovstve nie sú?“

„Nie, nik iný tu nie je.“

„Ale to znamená, že tu musím ostať.“

„To si vybavte s gazdom. Mňa do toho nič.“

„Dúfam, že sa aspoň odnaučíte nerozumne sa túlať po týchto vŕškoch,“ ozval sa od kuchyne Heathcliffov prísny hlas. „A ináč, ja tu nemávam hostí, ak chcete silou-mocou zostať, musíte spať v jednej posteli s Haretonom alebo Jozefom.“

„Vyspím sa aj tu v kresle,“ odpovedal som.

„Ešte čo! Cudzí človek je cudzí človek, či je bohatý alebo chudobný: nikdy nedovolím, aby sa mi hocikto ponevieral po dome, keď ho nemám na očiach!“ vyhlásil ten odporný nevychovanec.

Po tejto urážke mi došla trpezlivosť. Dal som mu najavo svoju zhnusenosť, a tak som prebehol okolo neho do dvora, že som v náhlivosti vrazil do Earnshawa. V tme som vôbec nevedel nájsť východ, a ako som sa motal po dvore, vypočul som si ďalšiu ukážku ich priateľských vzťahov. Spočiatku to vyzeralo, akoby mi ten mládenec chcel pomôcť.

„Odprevadím ho do parku,“ povedal.

„Nikde nepôjdeš, doparoma,“ skríkol jeho pán, alebo čo mu to bol. „A kto opatrí kone, há?!“

„Ľudský život za to stojí: kone jeden deň počkajú. Niekto musí ísť,“ zamrmlala pani Heathcliffová oveľa prívetivejšie, ako som čakal.

„Len tu nerozkazuj!“ odsekol Hareton. „Ak ti na ňom záleží, radšej buď ticho.“

„Tak nech ťa potom straší jeho duch! A nech pán Heathcliff už nikdy nezíska iného nájomníka, až kým sa Drozdovo nerozpadne!“ odpovedala príkro.

„Čujte, čujte, ako zaklína!“ zašemotil Jozef, ku ktorému ma viedli kroky.

Všetko počul – sedel v stajni a dojil kravu pri lampáši, ktorý som mu bez okolkov vzal, potom som zavolal, že mu ho na druhý deň po niekom vrátim, a rýchlo som upaľoval k zadnej bránke.

„Gazda, gazda, ukradol mi lampáš!“ kričal starý a pustil sa za mnou. „Hej, Rex, hej, psisko jeden, hej, Vlk, chyť ho, chyť ho, chyť ho!“

Keď som otváral bráničku, dve chlpaté obludy mi skočili na krk, zvalili ma a lampáš zhasol. Heathcliffov a Haretonov spoločný rehot ešte korunoval moju zlosť a poníženie. Našťastie psy sa akosi väčšmi tešili tomu, že si vystierajú hnáty, zívajú a ovoniavajú chvosty, než by sa im žiadalo zožrať ma za živa; ale vstať mi nedovolili, a preto som musel zostať horeznačky, kým sa ich zlomyseľnému pánovi neuráčilo vyslobodiť ma. Keď som sa zodvihol, žlč vo mne kypela, až som sa triasol, a rozkázal som tým podliakom, aby ma už aj pustili a neopovážili sa ma držať ani minútu – ešte som pridal niekoľko nesúvislých hrozieb, ako sa im odplatím, hrozieb nejasných, ktoré svojou nekonečnou hĺbkou jedovatosti pripomínali kliatby kráľa Leara.

Od prudkého rozhorčenia sa mi pustila krv z nosa, ale Heathcliff sa len rehotal a ja som neprestal nadávať. Neviem, ako by sa celá tá scéna bola skončila, keby tam nebola prítomná jedna osoba rozumnejšia než ja a dobroprajnejšia ako môj protivník. Napokon totiž vyšla z domu korpulentná gazdiná Zilla, aby zistila, čo je to za huriavk. Myslela si, že niektorý z nich ma napadol, a keďže sa neopovážila obrátiť proti svojmu pánovi, pustila sa zle-nedobre do toho mladého neokrôchanca.

„No, pán Earnshaw,“ kričala, „čo ste zasa vystrájali? Už idete zabíjať ľudí na vlastnom prahu? V takomto dome ja veru nevydržím! Pozrite na toho úbožiaka, veď sa ide zadusiť! Pst, ticho, nesmiete sa tak rozčuľovať. Poďte dnu, zastavím vám krv. Pozor, držte sa!“

S tými slovami mi nečakane vyliala za krk hrnček ľadovej vody a vtiahla ma do kuchyne. Pán Heathcliff kráčal za nami – rozveselenie, ktoré v ňom vzbudila príhoda, rýchle vystriedala zvyčajná zachmúrenosť.

Zdvíhal sa mi žalúdok, krútila sa mi hlava a premáhali ma mdloby. Voľky-nevoľky som musel prijať nocľah pod touto strechou. Gazda povedal Zille, aby mi dala koňaku, a potom vyšiel z kuchyne. Zilla cítila so mnou neborákom, a keď splnila gazdov príkaz – čo ma trochu prebralo – odviedla ma do izby, kde som mal spať.