(ukážka)

Chcem vyjadriť veľkú vďaku za nesmiernu podporu a pomoc pri vydaní tejto knihy Hiraxovi a jeho vydavateľstvu HladoHlas; Tonkovi Neumanovi a Janke Bohilovej, že boli vždy ochotní so mnou diskutovať a poradiť mi počas písania; veľké ďakujem patrí tiež grafickému mágovi Marekovi Rehákovi a jeho nevyčerpateľnej studni nápadov. Ďakujem úžasným priateľom, ktorých mám okolo seba, rodine, vesmíru a v neposlednom rade všetkým čitateľom, bez ktorých by som nemal pre koho písať.

Venované tebe, v ktorého tele krúžia planéty, hviezdy, oceány, nebesia a matka Zem. V tvojom dychu sa ukrýva tanec lásky, z očí sála plameň slnka a v srdci pradie vesmírna melódia. Zodvihni hlavu, veď zázrak zvaný život núka sa ti každý deň, zatiaľ čo ty len trpko veríš falošným snom o samote. Tebe, áno, tebe človek, venujem túto knihu.

Text © Miroslav Detko, 2013
© HladoHlas Group, spol. s r. o.
Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 47. publikáciu v roku 2013.

Redaktorská úprava Katarína Tehláriková

Jazyková úprava Anna Fričová
Obálka Marek Rehák (Smartweb)

Fotografia titulky Paul Fleet

Grafická úprava Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie prvé, Martin 2013
Vytlačila tlačiareň Alfa print, s. r. o.

Objednávky:

Všetky knihy vydané vo vydavateľstve HladoHlas v ponuke
HIRAX Shopu nonstop -30 percent
www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

ISBN 978-80-89502-79-0

Úvod

22. december 2012

Sedím bezmocne na posteli, zatiaľ čo ma za vlasy drží bezkrké indivídum. Na čelo mi tlačí hlaveň Glock 17 a slizko sa rehní do mojej tváre. Pri dverách do kúpeľne stojí jeho verný sluha. Čaká. Striehne, kým moje nič netušiace dievča otvorí dvere a on jej vystrelí mozog z hlavy. Je zaujímavé, čo všetko vám prejde hlavou v okamihu, keď sa niekto chystá prehnať hlavou vašej lásky guľku.
V takom závažnom okamihu, akým je tento, všetko naokolo stratí význam. Tisíce myšlienok sa zrazu prevalí cez pevnú hrádzu, aby vám otravným štekotom pripomenuli, čo všetko ste ešte mohli stihnúť a nestihli ste, alebo prečo ste nestavili na Liverpool v odvetnom zápase Ligy majstrov. Divné, ale stáva sa aj to. Mne sa práve v tejto chvíli premietajú posledné mesiace, počas ktorých som toho zažil viac ako za celý život, o ktorom som si ešte donedávna myslel, že je nudný.

Nie, život nie je nudný. Obzvlášť, keď sa vyberiete hľadať šťastie tak, ako som to urobil ja. Ešte prednedávnom som patril do kategórie radových predavačov, akých je na svete mnoho. Nezakopol o mňa ani pes, pokiaľ by som sa mu sám nehodil pod nohy. A dnes? Pozná ma celá Británia a s ňou veľký kus sveta. Ľudia o mne hovoria, niektorí ma zahŕňajú srdečnými pozdravmi, iní na mňa vrhajú otrávené pohľady. Je však úplne jedno, čo si celá galaxia myslí, pretože ja som konečne našiel šťastie. Precestoval som azda celý svet, len aby na mňa dopadol jemný lúč radosti.

Namiesto radostných chvíľ s mojím dievčaťom sa musím prizerať jej smrti. Kruté! Nečakal by som, že sa so mnou život zahrá s takou chladnokrvnosťou. Ale čo som vlastne čakal?

Počujem jej kroky. Prichádza. V absolútnej nevedomosti chytá kľučku, aby otvorila dvere smrti. Psychopat sa celý trasie od nedočkavosti, kedy bude môcť zničiť ďalšie krásne stvorenie. Umelecké dielo Boha, ktoré si z miliardy chlapov vybralo práve mňa. Hlupáka, čo jej zničil život. Dvere sa otvárajú. Prichádza rozuzlenie.

– Nie, nechoď sem, nieee! – zakričím šialeným krikom smerom k nej. Chúďa, ako sa krásne usmieva. Netuší, čo sa udialo za ten krátky čas, čo bola v sprche. Úsmev sa jej zmení v stotine sekundy, práve v okamihu, keď si uvedomí, že nejaký sviniar mi zbraňou mieri na hlavu. Vybehne z kúpeľne, aby mi pomohla. Ako ozajstná žena. Tak šialene ju milujem za jej bojovnosť a odvahu. Je však už príliš neskoro, aby mohla niečo zmeniť. Príliš neskoro, aby ktokoľvek z nás oboch mohol niečo zmeniť. S prvým výstrelom nám naše vytúžené šťastie mizne pred očami bez možnosti návratu. Nič netrvá večne a dostatočnou obranou je asi iba zvyk. V mojom svete určite.

1. kapitola

Zoznámte sa, Stanley Finder

18. máj 2012 – deň, keď sa to všetko začalo!

Teplý letný vzduch vanie dnu cez otvorené okno priamo na moje holé kríže. Zadávam pokyn telu, aby vstalo, no chce to kus sebazaprenia naštartovať ho do života. Ani sa mu nečudujem. Určite nevyhralo bytosť ako ja v lotérii. Som bezohľadné kamikadze. Dennodenne ho ničím cigaretami, alkoholom, liekmi, nedostatkom spánku a jedla. V neposlednom rade je to taktiež nadmerné množstvo sexu počas mojich takzvaných „zabúdacích prázdnin“.

Áno, dobre čítate. Snažím sa zabudnúť. Na Lucy. Ženu, ktorá pred asi rokom ležala na mojej hrudi a škrabkala mi. Hruď! Ženu, ktorú poznám od svojich tínedžerských čias a kedysi by som stavil krk na to, že je to láska
z románov Danielle Steelovej. Láska, s ktorou budeme tvoriť nerozlučný pár na diskotékach, večerných prechádzkach mestom, návštevách našich spoločných známych i neznámych a vlastne počas celého života. Dúfal som, že je tou pravou ženou, ktorá naplní všetky moje túžby a želania. Bude mať pochopenie pre každú moju drobnú či väčšiu chybu, pre nezmysly, čo tak rád trepem. Splní moje najtajnejšie úchylky a ja nebudem musieť onanovať nad plagátmi vášnivej Megan Fox, zavesenými v kúpeľni. Predstavoval som si, že s ňou splodím krásne dieťa, možno dve. Budú mať rovnakú iskru v očiach ako Lucy a šošovicu nad pupkom zdedenú po mne. Sníval som o tom, že spoločne ako rodina s plnou zodpovednosťou prekonáme všetky tie veci týkajúce sa výchovy. Budeme si užívať noci, keď malí budú spať (alebo ich pre hlasitú hudbu nebudeme počuť nariekať)... Až kým sa môj sen neskončí.

Neskôr by som ju určite vzal bývať do Afriky. V slamenej chalupe s malou záhradkou by sme spoločne zostarli a s posledným: „Milujem ťa,“ pobrali sa na druhý svet, naplnení krásnymi spomienkami na plnohodnotne prežitý život.

Pýtate sa, prečo práve Afrika? Lucy totiž miluje slony! Mňa a slony! Mňa milovala kedysi a slony miluje stále. Doteraz neviem, ako je možné, že si zaslúžia byť milované ženou môjho života bez toho, aby pre ňu museli pohnúť čo i len chobotom. Schovali ma do vačku obyčajné africké slony, a to som, prosím pekne, hýbal chobotom pekných pár rokov.

Namiesto veľkolepých predstáv ma však práve pred pár mesiacmi prebudila zo sna ľadová sprcha reality. Ako to už býva v scenároch plytkých telenoviel, vracal som sa domov po zabudnuté papiere do práce. V predsieni som našiel elegantné topánky. Rozhodne neboli moje. Takisto kabát od Armaniho nevyzeral ako ten môj z čínskeho výpredaja. Vošiel som dnu, keď sa mi neznáma pánska vôňa nenápadne obšuchla o nos. Hádate celkom presne – nebola moja! To jediné, čo z celej scény patrilo mne, bola pravdepodobne iba Lucy. Aspoň tak som si to ešte vtedy myslel. Zo spálne sa ozývali jej slastné povzdychy, akými ma zvykla motivovať popri mojich logopedických výkonoch v jej rozkroku. V dome bol však iný logopéd.

Aké veľké bolo moje prekvapenie, keď som nakukol do spálne. Medzi jej nohami sa krčil nahý chlap. Svojím chlpatým zadkom (dúfam, že sa spozná pri čítaní týchto riadkov) pózoval smerom k dverám, kde som v nemom úžase postával a sledoval ich pôžitok. Lucy si so zavretými očami jemne hrýzla prsty.

Nevidela ma.

Ani nemohla, mala iné starosti ako zízať na muža, ktorý ju miloval.

Vyrazilo mi dych. Tep sa zrýchlil, krv sa naliala do hlavy a alarm ohrozenia hulákal na plné otáčky. Akoby som práve zoskočil z lietadla a zistil, že
v mojom padáku sú diery. V telke bežali najnovšie správy z burzy. Ropa hlásila prepad, zatiaľ čo moje srdce zažívalo totálny kolaps.

Chvíľu som len nemo stál a skúšal zachytiť aspoň trochu triezveho rozumu, ktorý môže človek v takto bizarných situáciách mať. Prvá myšlienka bola celkom absurdná. Dostal som nápad, že zájdem po vysávač, prilepím ho ničomníkovi medzi nohy a predvediem mu zúrivú silu hurikánu Katrina rovno v mojej spálni. Alebo by som sa s ním mohol pustiť do bitky a ukázať Lucy, kto je tu ozajstný alfa samec. Možno by už konečne pochopila, že nik ma nemôže nahradiť.

Áno, som tak trochu idiot! Ale veď ani idiot sa nestane idiotom zo dňa na deň. Musí na sebe postupne pracovať, učiť sa, ako byť čoraz lepším idiotom medzi kapacitami v danej oblasti. A práve zásluhou Lucy začala moja sľubná kariéra. Sprvu som si nevšímal jej neustále esemeskovanie, „nočné limonády s kamarátkami“ alebo rozstrapatené vlasy po daždi, aj keď v celom Southamptone nepadla v ten večer ani jedna kvapka. Neskôr prišli na rad pravidelné ruže od najlepšej kamarátky, ktorú som ako na potvoru nikdy nemal možnosť spoznať. Toto všetko a ešte omnoho viac (jej nechuťou do sexu v poslednom čase vás ani nebudem zaťažovať) mi akosi neustále unikalo pred očami a ja som tak postupne mohol krok za krokom nastúpiť na vysnívaný piedestál.

Amor strieľal jedovaté šípy a nikde na okolí ani stopa po vakcíne. Až v ten osudný deň priniesol záchrannú dávku naháč v mojej spálni.

– Vypnite telku, keď skončíte, – zvolal som na nich, aby som potvrdil, že nie nadarmo som najväčší idiot na svete.

– Preboha, Stanley, čo tu robíš? – stuhla Lucy. Svoje krásne hebké stehná stiahla k sebe až sa zdalo, že chudák logopéd je pod smrteľnou gilotínou. Jej vyľakané hnedé oči sa vpíjali do mojich bezradných a plných zúfalstva. Ťažko však povedať, kto z nás dvoch bol viac zaskočený.

– Prišiel som si pozrieť frajerku, ako mi súloží s cudzím chlapom. Na tej istej posteli, na ktorej mi ešte ráno šepkala do ucha, že ma miluje. Chýbalo mi to. Už dlho som totiž nevidel, ako si to rozdáva s niekým iným. Vzrušuje ma to a keby som sa neponáhľal do práce, určite by som sa zdržal dlhšie, aby som si vychutnal skvelú šou pri dobre chladenom pive. Možno by som sa neskôr aj pridal. Už dlho som nemal možnosť súložiť s vlastnou babou, – zrazu sa kdesi v mojich zbabelých útrobách ozval dokonalý rečník. Sám veľký Cicero vo mne sršil doposiaľ nevídaným sarkazmom.

Logopéd čosi hmkal, vrtel zadkom a trepotal sa uprostred stehien mojej vtedy už bývalej. Tá zovrela svoje stehná ešte viac, a tak mu nedala šancu prejaviť sa.

– Ja ti to všetko vysvetlím.

To bol klinec. Keby bola ticho, možno by som si nahovoril, že sa mi to sníva, a na všetko by som možno zabudol. Ale nie, ona mi to môže všetko vysvetliť. Presne táto otrepaná veta sa používa hádam vo všetkých filmových scénach in flagranti. Aj keď je pravda, že v žiadnom z tých filmov som nevidel takú bizarnú scénu, ako bola táto. Logopéd s hompáľajúcimi vajcami tomu do určitej miery dodával na originálnosti. Možno práve teraz by to naozaj mohla vysvetliť. Čo ak by som jej mal dať predsa len šancu?

A čo ak som každou takouto naivnou domnienkou stále len väčší idiot?!

– Nie je treba. Zbohom! – zhasol vo mne Cicero a namiesto neho nastúpil Stanley zbabelec. Kúsok rozumu a možno aj cti vo mne ma vyviedli von zo spálne. Von z bytu. Ďaleko preč zo spoločného života s Lucy. Na schodoch som stretol starého suseda Murphyho s jeho nesmrteľným psom Bennym. Obaja sa mi vyškierali rovno do strhanej tváre, ako keby chceli povedať, že
o tom všetkom už dávno vedia. Vysmieval sa mi poondiaty pes a jeho majiteľ vo veku Tutanchamóna.

Kruté, veľmi kruté...

Čo ak o tom všetkom vedel celý vchod, všetci na Canute Road, celý
Southampton? Iba ja nie! Musím byť korunovaný megaidiot alebo ešte niečo horšie. Obyčajný idiot predsa pozná svoje hranice a ďalej sa už neodváži. Na rozdiel od neho megaidiot v pokoji skočí z hrozivej výšky skál a roztrieska sa na kašu iba preto, že dole vidí svoju polovičku usmievať sa. Nedôjde mu, že jej úsmev patrí hrdinovi skrytému pod sukňou. Napadá mi, že som sa mohol tomu frajerovi aspoň pozrieť do tváre, aby som vedel, komu môžem vďačiť za zničený život.

Takže takto sa začali moje prázdniny alebo únik zo života, ak chcete. Odišiel som z bytu, prenajal si nový a už nikdy sa Lucy neozval. Skúšala sa mi dovolať, posielala správy, emaily, kontaktovala mojich rodičov. Riešil som to po svojom – ignoroval som ju. Nakoniec sa na to po úmorných dvoch týždňoch (ozajstná vytrvalosť) vykašlala a odvtedy som o nej nepočul. Ešte si pamätám, že som vtrhol k nej do bytu, keď bola v práci, a pobral si všetky fotky z našich spoločných albumov. Mal to byť akýsi druh pomsty vziať jej spomienky na nás dvoch.

Viem, čo si myslíte. V mladosti som pozeral veľmi veľa filmov a zjavne som neskočil na vlak naložený realitou. Niečo, ako keď Nokia nezachytila trend
s androidmi.

I – D – I – O – T!

Ale znovu k dnešnému dňu. Na mojej hrudi leží plavovlasá blonďavá hlava. Aj s telom, samozrejme.

Je to Suzanne, s ktorou sme sa stretli pred niekoľkými mesiacmi na večierku u kamaráta Harryho. Harry bol spočiatku iba známy, no neskôr som vďaka nemu dostal prácu a postupne tak vstúpil do malého okruhu mojich pár veľmi dobrých priateľov. Vedie štýl života, akému som sa až do svojho trpkého rozchodu snažil všetkými silami vyhýbať. Jeho pozvania na divoké večierky u neho doma som spočiatku odmietal. Dodávalo mi to vždy zvláštny pocit hrdosti. Po rozchode
s Lucy sa však veľa vecí náhle zmenilo. Zúčastňoval som sa večierkov plných krásnych dievčat (Harry je southamptonský playboy číslo jedna) a nekonečnej studne alkoholu. Nie je žiaden problém chytiť si tam zlatú rybku a vziať ju k sebe domov. Splní tri želania a niekedy, ak človek vydrží, plní želania celú noc.

Nič sa v posledných dňoch nezmenilo, a to je asi môj najväčší problém. Celé dni pracujem ako radový predavač v obchode so športovými potrebami. Firma Easy, pre ktorú robím, má rozsiahlu sieť obchodov po celej Británii. Po práci vždy zájdem buď na pivo s kamošmi, alebo k rodičom na večeru. Som adoptovaný. Svojich rodičov mám však veľmi rád a nikdy som tento fakt nepociťoval ako problém.

Za posledný rok som pribral asi desať kíl, vyfajčil možno tonu cigariet a vypil hektolitre alkoholu. Nehovoriac o vyprodukovanom testosteróne, z ktorého množstvom môžem pokojne vstúpiť na trh s akciami.

Ešte niečo však sužuje moje srdce a bráni mi v pokojnom spánku. Malá, bezvýznamná záležitosť. Dlhujem Georgeovi tristo tisíc libier. Gangstrovi, ktorého sa bojí celý Southampton. Rád sa necháva prezývať Veľký George alebo George Masaker. Veľký, pretože je naozaj veľký. Nie vzrastom, ale debilitou. A Masaker? Domyslite si.

Ako dokážem dlhovať toľko peňazí? Úplne jednoducho. Kedysi ma celkom pohltila vášeň pre hazard. Dokázal som staviť aj na presný počet dážďoviek v záhrade. V určitom období mojej závislosti bol terčom záujmu tenis. Mám, alebo lepšie povedané mal som, veľmi dobrého známeho, ktorý hráva v rebríčku ATP a pochádza z tej istej štvrte ako ja.

Medzi nami bola tajná dohoda. Dával mi tip zakaždým, keď sa chystal skrečovať zápas. Vždy som zohnal veľký balík a zarobili sme na tom slušné prachy. Ako však už býva zvykom, s jedlom rastie chuť a ja som začal doslova slintať. Stalo sa teda, že som si požičal od Veľkého Georgea a všetko stavil na jeden zápas, ktorý bol „dohodnutý“. Môj verný zdroj zo začiatku prehrával, presne podľa očakávaní. Tešil som sa, skákal od radosti a premýšľal, ktoré auto si kúpim, akú dovolenku naplánujem a s ktorou z dievčat ju strávim.

Po hodine zápasu sa však všetko otočilo proti mne. Ten zradca sa napokon rozhodol zápas vyhrať. Neváhal udierať raketou ako šialený a ďalšie tri sety dal súpera na nulu. Mňa dal do mínusu približne tristo tisíc. Odvtedy sa skončili naše dobré vzťahy, tak ako sa končí množstvo iných vzťahov pre prachy. Je z neho dnes slávny hráč. Nie je ho vidieť nikde inde ako v televízii či uprostred smotánky zo sveta športu. Zato Veľkého Georgea a jeho bandu vídam častejšie, ako by som naozaj chcel. Keby existoval zákon ochraňujúci dohody podvodníkov, buďte si istí, že by som to len tak nenechal.

Pred pár dňami som sa rozhodol, že so svojím životom musím nutne niečo robiť, pretože takto ďalej nemôžem žiť. Niekde to už musí mať koniec, dlho očakávanú bodku za nepodarenou rozprávkou, kde vlk už niekoľko mesiacov zožiera celú dedinu nešťastných prasiat. Každý príbeh predsa volá po dynamike, rozuzlení a hlavne po finálnom riešení. Veď mám len dvadsaťpäť, preboha! Hádam ma nezloží jeden nepodarený vzťah a tristotisícová sekera na krku.

18. máj 2012 – tretí pokus o vrátenie sa ku dnešku

Suzanne po raňajkách galantne odprevádzam ku dverám.

– Koncom týždňa ti zavolám. Dúfam, že tu dovtedy nezomrieš od hladu. Nenúť ma k nekrofílii, – povie prehnane starostlivým tónom a pleskne ma po holom zadku.

– Len aby tvoj hlad po mne nebol väčší ako môj, – podpichnem ju.

Priviniem si ju k sebe a dávame si dlhý bozk na rozlúčku.

– Chceš sa staviť? – spýta sa odvážne.

– Na to nemám odvahu!

– Myslela som si, – prehlási sebavedomo, – ahoj a pekný deň, – rozlúči sa ešte jednou krátkou pusou a zakýva na odchod.

Ani sa nenazdám a mizne kdesi na schodisku ako už mnohokrát predtým. Zvykla si a ja tiež. Nikdy nenamieta. Klamal by som však, keby som povedal, že náš vzťah je iba o sexe. Suzanne je veľmi inteligentná, energická žena plná entuziazmu a charizmy. Dodáva mojej bytosti sviežosť pri každom stretnutí, hoci mlčaním. Môžem s ňou bez ostychov prebrať úbohé nálady, ako aj zdieľať radostné chvíle. Priznám sa, niekedy si so zatvorenými očami skúšam predstaviť si namiesto nej Lucy. Vtedy sa na chvíľu cítim, akoby som bol s ňou. To všetko sa však skončí v okamihu, keď ma Suzanne osloví prihlúplym výrazom Dráčik. Neznášam to. Jej Dráčik smrtonosným plameňom zaručene spáli i posledný kúsok Ariadninej nite, čo ma ešte spája s Lucy.

Inak máme so Suzanne veľmi pestrý sexuálny život. Práve to je dôvod, prečo už dlhšie necítim potrebu vyhľadávať zlaté rybky na Harryho večierkoch. Je takisto jedinou osobou v poslednom čase, ktorá má pochopenie pre moju lenivosť a neochotu aktívne sa zapájať do života.

Okrem toho Suzanne je nadmieru starostlivá. Moja kuchyňa sa počas jej prítomnosti mení na labužnícky festival. Vždy rád sledujem, ako rozkošne pobehuje okolo sporáku a robí všetky tie veci, ktoré veľakrát neviem ani nazvať.

Takisto ako ja má za sebou niekoľkoročný vážny vzťah, aj preto si tak dobre rozumieme. Stále je však cítiť, že obaja ešte nie sme pripravení oddať sa jeden druhému a bez obáv s ním zdieľať nektár života. Sme niečo ako kamaráti. Veľmi dobrí kamaráti. Možno viac než kamaráti. Milenci, ktorí dokážu nočnými výkrikmi zobudiť susedov a potom byť svedkami ich vyčítavých a závistlivých pohľadov. Ale ani to nie je celkom presné. Sme milenci schovávajúci sa za kamarátov. No ani nás nenapadne namýšľať si, že je to láska. Postavili sme medzi nás hranice, za ktoré jeden druhého nie sme pripravení pustiť.

Obliekam si tvídové sako. Idem navštíviť tetu Brownovú, moju psychologičku. Podľa nej mám veľký problém priznať pred cudzími ľuďmi, že potrebujem pomoc, preto to familiárne oslovenie.

Ráno ma šokovala správou, že mi musí oznámiť niečo veľmi dôležité. Tak som tu.

– Máte veľký problém, Stanley, – začne naše stretnutie rovnako ako každé iné predtým.

– Viem, práve preto som tu. Znovu a znovu v očakávaní, že ma z toho dostanete, – obrátim zodpovednosť na ňu. Veď za čo ju platím?

– Pozrite, Stanley, dostať vás z problému je niečo podobné, ako snažiť sa hovoriť panne o pôžitku zo sexu. Pokiaľ sa sama neodhodlá urobiť krok, je úplne zbytočné strácať s ňou čas. Nebude vedieť, o čom tárate. A s vami je to podobné, – vysvetľuje Brownová.

– Chcete povedať, že som ako panna?

– Obrazne, myslela som to obrazne, preboha! – zalomí zošúverenými rukami. Neviem si pomôcť, ale jej ruky mi pripomínajú dva dlhé kusy grahamového pečiva.

– No dobre, a čo teda navrhujete? Tabletky? – nútim ju k riešeniu, ktoré sa mi páči najviac.

– Pozrite, nachádzate sa v takzvanej nešťastnej slučke, – začne ozrejmovať situáciu, – hoci ste skoro neustále nešťastný, nie ste schopný dovoliť komukoľvek z okolia, aby vám pomohol. Takže ani dnu, ani von. A pravdepodobne vám nemusím vysvetľovať, že ani krádež nie je dobrá, ak sa o nej iba teoretizuje. Niekto predsa musí vbehnúť dnu a odpáliť predavačku za pokladňou.

Bože, pochybujem, že moja psychologička nepotrebuje psychológa. Prečo som vlastne tu?

– Zdá sa mi to, alebo to isté počúvam už rok, čo k vám chodím?

Jej šedivé vlasy a modré prenikavé oči s mierne zeleným nádychom pôsobia dojmom automatických zbraní. Ak by bol konkurz na najhrozivejšiu psychologičku v Southamptone, vyhrala by ho. Pri ocenení by sa rozvalila na všetky tri víťazné stupne a pózovala so železným vibrátorom pre magazín Forbes.

– Dostávame sa k tomu, prečo som vás sem dnes vlastne zavolala.

Výborne, konečne sa k niečomu pohneme.

– Tabletky? – skočím jej do reči.

– Nie! – rázne zamieta túto možnosť. Že by chcela, aby som prešiel na tvrdé drogy?

– Tak čo potom?

– Nechajte ma láskavo dopovedať, Stanley, – utíši ma despoticky zodvihnutým ukazovákom.

– Možno som vám už hovorila, že tak trochu fušujem do budúcnosti, – vyhlási víťazne ako Napoleon. Tá ženská fakt žartuje!

– Fušujete do budúcnosti?

– Áno. Sem-tam mávam videnia, ktoré sa plnia so stopercentnou úspešnosťou. No dobre, nie s úplne stopercentnou, sem-tam nejaké to percentíčko uletí.

Znie to divne. Raz sa stalo, že jej zo zásuvky vypadla poprepichovaná voodoo bábika. Vtedy mi to prišlo ako krátenie dlhých chvíľ ženy bez sexu po šesťdesiatke. Teraz však nadobúdam dojem, že existuje oveľa temnejšia stránka tety Brownovej.

– Čo tým chcete povedať? – pýtam sa opatrne.

– Mala som do rána zjavenie, Stanley. Zjavenie o vás a o vašom riešení, – teraz ku mne prehovára s tichým tónom v hlase plnom záhad.

Nastane ťaživé ticho, počas ktorého si netrúfam hádať, čo má tá ženská za lubom.

– Zbláznili ste sa? – nevydržím to po chvíli. Začínam byť nervózny.

– Stanley, chodím azda ja ku psychológovi?

– Nie.

– Prichádzam každú tretiu návštevu s doráňanou hlavou po tom, čo som spadla zo schodov londýnskeho gay klubu?

– To bolo len raz a bol som tam z čistej zvedavosti, – obhajujem sa.

– V poriadku, beriem, ale neodbočujme od témy, – preruší moje snahy, – takže ešte raz. Videla som konkrétne meno niekoho, kto vás môže dostať
z tejto nekonečnej letargie a nihilizmu.

– Čo je to za kravinu? Kto to je?

– Osobne ho nepoznám. Viem iba jeho druhé meno.

– Tak vy viete, ako sa volá, ale nepoznáte ho? – som v koncoch s triezvym uvažovaním.

– Volá sa Happy. Majster Happy.

– Happy, akože starý dobrý majster Happy? – príde mi to úplne smiešne.

– Áno, presne tak! – Brownová to očividne neberie na ľahkú váhu.

– Teta, pozrite, veľmi si vážim váš záujem a čas, ale nemyslíte si, že na to, aby niekto zistil, že potrebujem nájsť šťastie, nepotrebuje mať zjavenie? Som chodiaca nešťastná troska, to musí vidieť aj úplný debil.

– Vy to nechápete! Tu nejde o žiadne abstraktné tisíckrát omieľané šťastie. Tu ide o konkrétneho človeka, ktorý sa volá majster Happy. Je to niekto, kto vám pozitívne zmení život. Celý ten zážitok bol taký živý a jasný, že to musí byť pravda.

– Prečo by som tomu mal veriť, došľaka?

– Verte si, čomu chcete, Stanley, ale ak ho nenájdete, nedopadne to pre vás dobre, to som videla tiež, – prejde si ukazovákom pomaly od ucha k uchu.

Je šialená, úplne šialená!

– Čo je to za vtip? Chcete povedať, že ak nenájdem nejakého upoteného majstra Happyho, tak ma čaká smrť? Je to tak? – pýtam sa vydesene.

– Vaša inteligencia dosahuje nevídane rozmery, – uštedrí mi dávku prepracovanej irónie, – presne to vám chcem povedať. Dohodnime sa. Ak to nevyjde, som ochotná vrátiť vám všetky peniaze, ktoré ste tu za tie nekonečné mesiace nechali.

Zdá sa, že to s tým bláznovstvom myslí naozaj vážne. A trochu tej vážnosti prenáša aj na mňa. Veď kto by jej neveril, keď je ochotná dať do hry to najcennejšie v jej živote – peniaze.

– Povedzme, že to môžem skúsiť. Aj keď nechápem, ako mám nájsť niekoho s tak...

– Štastným menom? – skočí mi do reči.

– Áno! Nemyslím, že sa po svete pohybuje veľa frajerov, čo si tak hovoria.

– Neuveríte, ale aj na toto som myslela!

Rezignujem. Nemám k tomu čo dodať. Tá bosorka má pravdepodobne
v rukách celý môj život a ja s tým nie som schopný urobiť absolútne nič.

– Spolu si teraz vytvoríme predstavu, ako by podľa vás mal váš hrdina vyzerať. Uľahčí vám to hľadanie, Stanley, uvidíte. Musíte sa pri tom riadiť čisto intuitívne, rozumiete?

Perom je okamžite pripravená zaznamenať si na papier moje ideály. Berie to ako hotovú vec. Neostáva veľa možností, len súhlasiť. Som v tom až po krk bez možnosti návratu a ešte si za to aj platím.

– V prvom rade by to nemal byť Žid, – spustím, keď sám seba presvedčím, že to, čo sa deje, je realita, – nedôverujem im od svojich ôsmich rokov. Vtedy mi jeden malý Žid s medzierkou medzi zubami, volal sa Isaac, predal nefalšované zlato. Dal som zaň päť stoviek poctivo ukradnutých otcovi. Zlato bolo, samozrejme, obyčajná meď, zatiaľ čo otcove peniaze boli skutočné. Isaac mal nový bicykel a ja červený zadok od výprasku. Je to vo mne zakorenené už od raných čias, aj keď Schindlerov zoznam ma vždy dojme k slzám. Asi mám traumu iba z Isaaca.