Pavel „Hirax“ Baričák

BYTIE a stony

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

V roku 2012 vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.
www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 32. publikáciu.

Redaktorská úprava Róbert Mankovecký
Jazyková úprava Anna Fričová

Ilustrácie Janka Sofia Thomková
Fotografie Zuzka Zuzzačka

Grafika a zalomenie Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie prvé, 1 532 kusov

Vytlačila tlačiareň P+M, Turany, www.p-mtlac.sk

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxove básne a iné plody jeho tvorby, nájdete na adrese:

www.baricak.blog.sme.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel „Hirax“ Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89502-22-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Pavel „Hirax“ Baričák

(1971 – 2071)

Som iba sliedič, vták, možno straka. Kradnem príbeh. Striehnem tu pohľadom – vo dne v noci na rozpálenej streche,

neblednem pred dažďom,

a podo mnou je dom –

v tom dome žije muž.

A príbeh? Ten tlie stále celý hlboko, kdesi celkom vnútri v ňom...

Ivan Štrpka, Príbeh

Kým nenarazím na priečnu horu,

nedostanem sa domov.

I keď lesy ma tíšia

a bystriny bystria moje sluchy,

stále som na ceste.

Veľakrát mám túžbu spomaliť,

len tak prekročiť potok,

ľahnúť si na byľky,

zrásť so smrekmi,

znova sa stať lúkou.

Žiaľ, nedá sa to zastaviť,

ináč by cesta šla za mňa.

Nezostáva mi teda nič iné,

ako s pokorou duše

kráčať priečnej hore v ústrety.

Chcel som sa ťa len spýtať,
ako sa máš.
Chcel som sa s tebou rozprávať ako človek,
nie ako muž.
Nechcel som sa dotýkať tvojich dlaní, vlasov, tela,
chcel som sa smiať cez oči s bytosťou,
ktorú som raz miloval a už budem
milovať cez všetky svoje životy.
Stála si na mojej ceste včera,
si na nej aj dnes a budeš i zajtra.
Už pochop, na Boha sme krátki...

Ak ťa bolím, či chceš, aby ma bolelo,
odkáž radšej svojim anjelom,
nech ťa už nevedú na schody
po ktorých budem kráčať.
Prosím, popros svojich anjelov,
nech pre teba nevyberajú vlak,
z ktorého vystúpim
celý zničený po krutej párty.
A ja obratom šepnem mojim anjelom,
nech ma už nikdy neusadia do baru,
kde ma od básní vyruší tvoj hlas, smiech,
ale hlavne narýchlo ukuté prázdne slová...

Bolí to byť cudzím,
keď vo vnútri sme živí.
Bolí to byť chladným,
keď v srdciach sme si blízki.
Ťažko si teda nepredstavovať,
že sa raz bez žeravých bariér
porozprávame o tom najkrajšom na svete,
o zázraku, na ktorý už ľudia dávno zabudli,
že sa porozprávame o tom,
ako sa máme...

V sozopolskom kostolnom butiku
za pol leva kúpil som malú sviečku.
Teatrálna obchodníčka
sňala mi klobúk z hlavy,
I-pod som vypol sám.

V lavici ležal jednozubý plyšový zajačik.
„Vložím ťa do batohu,
nik si to nevšimne,
ja som ťa našiel,“
vravím mu.
Kristus sa natiahol z obrazu
a strelil mi facku.
Veru tak, kde nezaberá láska,
musí prísť kopanec...

Hneď som ho začal prosiť:
„Džíziz, zdravie mojej dcérke daj.
Nech hrou, úsmevom a s ponaučením
zvládne všetky svoje úlohy.
Blč, sviečočka, hrej jej zdravie,
ako tu stojím v ‚ošuntelých‘ kraťasoch,
tým viac šepkám ti úprimne srdcom.“

Keď som odchádzal,
maličké bulharské dievčatko
tislo si zajačika k hrudi.
Niektoré momenty z pozemského výletu
sa nedajú prebásniť...

Vzhliadol som k Ježišovi.
Všetci, čo to videli,
by zapreli.
Ale ja som videl,
že žmurkol.

Keď obchodníčka predávala tisícu sviečku dňa,
Ježiš si ľahol za rám.
Nasadil som mu do čela klobúk,
sebe pustil do uší Behemoth.
Ráchel v tebe sa pomrvila.
A ja?

Strčil som si ruky do vreciek
a vyšiel von.

Do slnka.

Mĺkva tma.
Jazyky stuhli.
No besná bolesť cez syčiace srdce ručí o to viac.
Žieravina sa preleptala Manhatanom
niekam do oblasti päty,
kde si vystrelila z kopýtka
a stiekla plešatému susedovi do vane.

Bola to náhoda,
že mi pritom odtrhlo rameno aj hlavu?
Bezhlavý šialenec s rohami na srdci
a s chvostom aj na zadku.
Novodobý Frankestein,
prototyp budúcich miliónov zmätených.

Prečo to tak bolí?
Už asi nikdy nezaspím vďaka ohavným látkam študijného procesu,
už mi nie je súdený úsmev jednoduchých?

Dav mám za sebou, ale i tak stále túžim vystúpiť
z celého toho kolesa nešťastia vyvolených.

Šediny kričia „stop“.
Aspoň na dva nádychy, tri tlky srdca,
štyri takty hardcoru, päť zím,
šesť panákov a sedem sĺnc,
ktoré ma načnú, aby ma psychopatický hrnčiar dorobil na obraz koží uschnutých divokých šeliem hrejúcich starostlivo udržiavané vagíny paničiek, určených na množenie ďalších tisícov stratených...

Ach, všetci to vždy hodia na autora,
ale ten má topánky zadrbané od blata
a uteká, čo mu pečeň vládze.
Nevládzem...

A Boh sa už vonkoncom nechce do toho starať.
Za tie roky nudy zlenivel.

Svitá.
A púšť ide so mnou...

Keby teba niet,

nebo by nemalo hviezd,

ráno by nebolo ránom,

bolo by slov, no žiadnych viet.

Dotykom teba

som silný, srdce zdobí smiech,

vchádzam a nachádzam seba,

nech padá svet, ja budem láskou vrieť.

Stačí mi vôňa očí tvojich farebných,

oceán nehy vytvára brehy pre hladných.

Si môj chlieb, čo žiaden boháč nekúpi,

kde dýcha láska, strach nikdy nelúpi.

Túžba je slepá, dávno viem,

ďakujem, že stojíš pri mne,

hriať tvoju dlaň smiem.

Jediná z jediných spi, za oboch bdiem.

Koniec ukážky