Pavel "Hirax" Baričák

Jednou i v pekle vyjde slunce

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Věnováno Bo

Text © Pavel „Hirax” Baričák, 2007

© HladoHlas Group, s. r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Ilustrace © Boose
Design © Pavel „Hirax” Baričák, 2011

1. české vydání
Martin, 2011

ISBN 978-80-89502-12-7

Ti tučňáčci měli modré rty. Nezpívali žádné super chytlavé reklamní refrény na německé jogurty. Z pusinek jim vytékala nafta. Už si nikdy nebudou v návalu lásky dávat zobáky zamilované „ťuk ťuky“. Třásli se bolestí. Bůh jim nedal tolik rozumu, aby si dokázali vysvětlit, proč tolik trpí. Vždyť se narodili jen přednedávnem, hráli si se svými rodiči v moři, dováděli a kráčeli se sluncem ve svých zvířecích duších tak, jak jim to příroda napsala do vínku. A teď umírali. Strašlivě a bolestivě.

Nejdřív jsem viděl jen jednoho, potom několik, malý houf, celou pláž a nakonec celý ostrov. Padali jeden po druhém jako kuželky. Umírali ve jménu pana tvorstva, ve jménu člověka. Já umíral ve jménu debila. Ve jménu idiota, který byl ve mně uvnitř. Letěl jsem přitom tunelem jako japonský rychlík. Světla mi splynula do jedné barevné šmouhy. Najednou se ten vlak smykem zastavil. Ze zdi tunelu se vysunula rampa, na které by obrovský televizor. Na celou obrazovku se na mě usmíval sympatický tučňáček zcela umazaný od mazlavé hmoty. Jen stěží se mu povedlo otevřít zobáček, jak se mu natahovaly naftové sliny v pusince. Něco mi chtěl říct, ale nerozuměl jsem mu. Natáhl jsem z vlaku ucho a snažil se přitom vnímat mimiku jeho zobáku.

– Žiješ? Žiješ, ty debile?! – křičel, ale mně to připadalo, jako kdyby šeptal.

– Co ode mě chceš? Já tě nezabil! To ti zkurvení Amíci! – snažil jsem se natřít národ, který jsem z duše nesnášel.

– Prober se, ty vole, už je den! – řvalo na mě polomrtvé zvířátko ve fraku.

– Já to mám na háku, nechce se mi už žít tenhle posranej život. Počkám si na další rodiče. Snad to budou naftoví magnáti, to se mi bude opravdu dobře žít.

To tučňáčka asi pořádně vytočilo, protože jsem dostal pořádnou facku. A pak další na celou hlavu. Otevřel jsem oko. Nade mnou stál Smajlo. Číro měl svěšené a z huby mu páchlo, jako kdyby jedl mrtvé děti.

– Prosím tě, nezastavuj můj vlak do pekla. Už jenom pár zastávek a přestanu trpět, – vysypal jsem ze sebe. Pochyboval jsem, že jeho procesor to mohl vyhodnotit jako lidskou řeč.

– Vstávej, ty Děgu Děgoviči. Je málem oběd, – promluvil zhmotněný smrad.

Donutilo mě to otevřít i druhé oko. Ležel jsem v trávě jen kousek od našeho největšího městského kostela. Vedle mě stála v pozoru litrovka od vodky z poloviny naplněná nějakou hnědou tekutinou. Jak milé, celou noc u mě stála na stráži. Poděkoval jsem jí mrknutím svého ospalkami zalepeného oka.

– To je tvoje, nebo moje moč? – zeptal jsem se Smajla.

– To je zbytek rumu, co jsme si dali nad ránem načepovat v okýnku na nádraží, – odpověděl usmívající se Smajlo.

Právě kvůli tomu jeho neuvadajícímu úsměvu jsem ho měl tak rád. Byl pankáčem a žil si podle svých pravidel. Kašlal na celý život. Já pankáčem nebyl, ale měl jsem ten svůj život stejně na háku jako on a někdy jsem měl dojem, že ještě víc.

Začal jsem periferně vnímat okolí. Zástupy loudajících se babiček v šátcích, sem tam hezky oblečená rodinka, prostě žíznivé duše, kráčející do chrámu načepovat slovo Boží.

– Dobrý den, – usmál jsem se na párek mladě vypadajících sedmdesátnic.

– Měl by se stydět, – zaslechl jsem útržek dialogu mezi nimi.

– Proč mi neodpověděly? – řekl jsem vzdalujícím se zádům a zároveň Smajlovi, doufaje, že je jejich mluvčím a odpoví mi místo nich.

– Pojď, kašli na to. Jdeme domů, – začal mě Smajlo tahat za rukáv.

– Nevím jak ty, ale já jdu na mši. Je neděle, musím si splnit svoji týdenní povinnost vůči Pánu, – řekl jsem ještě napůl spící a přiopilý jsem vstával ze země.

Podle oblečení, které na mně viselo, jsem odhadoval, že jsem vypadl z míchačky přímo do kamenolomu, kde jsem si celý večer hrál na honěnou s minimálně se čtyřmi sty rozdováděnými dětmi. Určitě jsme si hráli i na schovávanou a tu jsem musel bezpodmínečně i vyhrát, protože boty jsem měl samé uschlé bahno. Ponořit se do močálu s brčkem v ústech určitě nenapadlo nikoho jiného jen mě. Vypadal jsem prostě jako „poslední“. Tedy až po Smajlovi. Ten vyšel už z domova jako reklama na nejlepšího komparzistu pro film o největším a nejstrašlivějším zemětřesení světa. Působil dojmem, jako kdyby se celý měsíc ukrýval v rozvalinách nějakého zasypaného domu. Díry na kalhotách měl pospojované sichrhajckami a tričko mělo víc společného s hadrem než se slůvkem „oděv“. Na nohou měl rozbité staré vysoké kožené boty, za které by se nemusel stydět žádný dělník z osmnáctého století. Navzdory tomu, že bylo léto, na rukou měl roztrhané barevné zimní pletené rukavice. Obličej měl špinavý jako krosař po šestidenním závodě, ale co bylo pro mě podstatné – usmíval se. Jeho šibalské oči mi konečně odpověděly:

– Dobře, tak tam tedy pojďme.

Láhev jsem šoupnul do podpaždí, plát bláta odkopl elegantním obloučkem do farské zahrady, otcovsky poplácal Smajla po rameni a řekl mu:

– Smajlo, víš, že tě mám rád. Musíš mi ale slíbit, že v tom kostele na nikoho nepromluvíš. Nemíním se s každým hádat, žes nesnídal hovno. Nikdo mi to neuvěří, chápeš?

– Já vím, tati, ale jak to udělám, když si chci jít pro oplatku? – začal Smajlo náš obvyklý rozhovor na humorné téma otec versus synátor, – mám totiž ukrutánský hládeček, tatínku.

– Máš hládeček, synáčku?

– Ano. A velikej, přímo převelikej.

– Dej si tedy ranní životabudič, synu můj. Je léčivej, – podal jsem Smajlovi láhev rumu.

Upil si, ale nestálo to ani za zápis do jeho začátečnických osobních rekordů. Ne že bych se po těch dvou dnech divil. Byl jsem rád, že jsme přežili. V pátek odpoledne jsme si vyšli na jedno pivko. A najednou byla neděle. Pili jsme, jako kdyby měl přijít konec světa. V hlavách nám hučely proudové motory dopravních letadel, těla se třásla vysílením a žalostně prosila o vysvobozující spánek.

– Pořád mám hládeček, tatínku, – dorážel Smajlo s obličejem pokřiveným ohnivým mokem.

– Dobrá tedy, synku, vyzpovídáš se a pak si půjdeš pro oplatku.

– Jupííí! – zavýskl Smajlo, ale to už jsme vkročili do kostela.

Nevím, jestli se mi to jen zdálo, ale jako kdyby se všichni dívali jen na nás. Jednu dobu jsem si začal namlouvat, že jsme beránci Boží tohoto nedělního obřadu a že nás jdou obětovat – tak smutné a žalostné pohledy nám tato skupinka lidí nabídla. Ale našly se i zlověstné oči. Zarazilo mě, že většinou to byly oči starších žen. Pohoršovaly se, ukazovaly na nás a pořád si něco mumlaly pod nosem. Naštěstí se tvářily kajícně, a tak nám bylo zatím dovoleno prodírat se davem hledajíc zpovědnici.

– Asi bude v tamté lodi, – ukázal jsem doprava.

Smajlo mi slepě důvěřoval, a tak mlčky kopíroval můj směr. Šumění davu za našimi zády houstlo. Věděl jsem, že to nemůže dlouho gradovat. Dočkal jsem se – ta věta proťala chladný kostelní vzduch:

– Mohli byste, hoši, odtud odejít?

Byla to statná žena v rozpuku síly a zdraví. Představoval jsem si, jak od pondělí do pátku okupuje kabinku jeřábu v nějaké bývalé socialistické továrně na výrobu tanků.

– Ale my se chceme jenom vyzpovídat, – koktal jsem sklesle. Smajlo mlčel, pamatujíc asi má varování kvůli odéru, šířícímu se z jeho ústní dutiny.

– Takhle oblečení tady být nemůžete, – zvýšila opatrně hlas.

– Vyhoďte je, chuligány jedny! – ozval se anonymní pisklavý ženský hlásek z davu.

– Ale my nic neudělali. Chováme se slušně. Přišli jsme si pro slovo Boží, – bral jsem jim vítr z plachet.

– Znesvěcujete tento chrám! – nabírala na obrátkách statná paní.

– Smrdí jako kozli, – přidala se sousedka ježibaba.

– Kdyby tady byl Ježíš, nikdy by nás nevyhodil. Měl v lásce ztracené duše. A my jsme tápající ve tmách. Snažil by se nám podat pomocnou ruku. Vy nás ale vyhazujete. Začíná mi být tak nějak smutno u srdíčka, – vyrazil jsem s plukem pěšáků do útoku.

– Jděte domů, umyjte se, hezky se oblékněte a vraťte se. Dveře chrámu jsou vám vždy otevřené, – řekl profesorsky strejda po mé pravici.

– A není to jedno, co máme na sobě? Vás zajímá naše nitro až jako druhé v pořadí? Nejsou vaše hodnoty v nesouladu s tím, co hlásal Ježíš? – vystřelil jsem několik raket.

– Vyhoďte je! – neslo se mořem, které mělo obrovskou chuť rozburácet se.

– Dejte si s námi loka, – vyblafnul Smajlo a vystrčil láhev směrem k přísné dámě. V lepším okamžiku už ani promluvit nemohl.

Nebyl jsem sám, kdo si ho proměřil pohledem. Paní stáhla obličej do rozzlobeného úšklebku, přičemž si obličej podvědomě chránila zkříženou rukou. Jeho dech ji dostal.

– Probůh, co jste jedl? – promluvilo z ní zoufalství a soucit k bližnímu svému.

– Určitě hovna, – řekla ježibaba s bradavicí na nose stojící vedle ní.

– Já tě varoval! – křičel jsem Smajlovi do ksichtu, když nás dav rukou vynášel z kostela.

– On nejedl žádný lidský trus, nekřivděte mu! – volal jsem bezmocně do studených kostelních zdí. Byly hluché, protože nechtěly mít uši.

„Nic špatného jsme neudělali! Vidíš, Ježíši sám, kde skončilo tvé učení!?“ křičel jsem na jednoho ze Svaté Trojice. Neodpověděl mi. Naopak, jeho uctívači chytili obrovské mačety a protnuli nás od hlavy k patám. Naše tělesné schránky se mlaskajíce oddělily. Věřící v kostele se postavili organizovaně do dlouhatánské řady jako Japonci čekající na metro. Každý z nich nabral z obrovských kádí do dlaně hrst soli a mrsknul ji do našich mokvajících vnitřností. V obličejích se jim rýsoval pocit dobře vykonané práce. Strašně to pálilo. Smajlo se navzdory tomu pořád usmíval.

„Já ho jednou zabiju,“ letělo mi věží, „jak tohle dokáže?“ Neměl to však dělat, protože díky tomu úsměvu dostal od vykonavačů popravy minimálně o jedno kolečko těch slaných kamínků do těla víc. Nakonec nás dali opět dohromady. Oddělené poloviny našich těl přitiskli co nejpřesněji tak, aby ledvina splynula s ledvinou, a ne chřtánem. Nakonec přišel pan farář a omotal nás lepicí páskou. Nedělal to moc důkladně, neboť kde tu nám vykoukalo z boku střívko. Když to dokončil, udělal před námi pomyslný kříž a vyslovil nejmileji, jak jen dokázal: „Jděte ve jménu Pána,“ a následně nás oba kopl do prdele. Tohle gesto pochopilo zmanipulované stádo jako začátek posledního dějství. Ti nás bezohledně vymrštili za bránu, kde nás přivítalo rozesmáté sluníčko.

Tak jsme se Smajlem dopili tu láhev na lavičce před kostelem a s dírou v duši odešli potáceje se domů. Před mým panelákem, kde jsme se loučili, jsme se ještě bratrsky chytli kolem ramen a takhle jsme si povídali:

– Mám tě rád, brácho, – řekl Smajlo.

– Já tebe taky, – odvětil jsem.

– A nebuď už kvůli Nice smutný, přijde další.

– Já vím, Smajlo. Ale když já už možná další nechci. K čemu taky? Aby pak opět odešla a já byl zase takhle smutný? – zeptal jsem se ho.

– Ta další už neodejde. Budeš s ní šťastný, až dokud neumřete, – odvětil.

– No jo, ty věčný optimisto. A budeme mít spolu sedm set dětí, které se navzájem sežerou štěstím, ne?

– Přesně tak, brácho, – přikývnul Smajlo.

– Tys ale zapomněl, že lidé na tomhle světě zažívají v drtivé většině jen utrpení. Že šťastných okamžiků je velmi málo, – řekl jsem.

– Ty už zase filozofuješ. Pojďme spát.

– Naštěstí lidská paměť perfektně vyhlazuje to špatné a nechává jen to dobré. Když se zpětně ohlédneme dozadu, namlouváme si, jak dobře se nám žije. Ale je to lež. To smutné a bolestné, co jsme prožili, abychom mohli kráčet za dalšími životními pravdami, naše paměť už dávno hodila do žumpy a nechala napospas pařátům času, – filozofoval jsem.

– Klevře, kašli na to. Kolikrát jsme tady takhle stáli a mudrovali před tímhle barákem? A nikdy se nic nezlepšilo. Zbytečně o tom klábosíš. Já letím dom.

Smajlo udělal otočku stranou a vzápětí sebou švihl o zem. Připravil docela slušné divadlo pro mé sousedy vykukující za nedělními záclonami. Těch závěsů, které byly stejně tak naškrobené, jako oni sami. Styděli se ukázat svůj obličej, ale strašně je zajímalo, co se děje za oknem. Důkladně za sebou zavírali dveře, aby nikdo ze sousedů neviděl do jejich bytu.

A navzdory tomu, že jeden vysoký sídlištní panelák v sobě ukrývá tolik rodin, které by za starých časů tvořilo půl vesnice, nikdo o nikom dohromady nic nevěděl. Falešné úsměvy, prázdné pozdravy, hermeticky uzavřený svět pokusně nasazený do betonové džungle.

Bydlíme pořád těsněji u sebe, ale vzdalujeme se od sebe mílovými kroky. Hlavně, že utíkáme domů a těšíme se na četovou internetovou komunikaci s nějakou osobou, která se nachází za kompíkem kdesi na druhé straně zeměkoule a kterou nemáme ani nejmenší šanci někdy osobně potkat. Málem si vyklikáme mozek z hlavy, ale souseda, který bydlí za desítkami milimetrů zdi z panelu, se bojíme oslovit a pozvat ho na pivo.

– A víš, co udělám jako první? – zeptal se mě Smajlo ukazujíc na mě ze země prstem. – Umyju si zuby! – vyhrknul a zaseknul úsměv na tváři. Potom jsme oba vypukli v obrovský smích. Zas jsem si uvědomil, jak ho mám rád.

– To bys tedy měl. A až se budeš, brácho, nudit, tak mi zavolej, – zakřičel jsem ještě na něj.

– Čus, – kývnul jsem pahýlem za Smajlem.

– Čus, Klevře, – přinesl mi větřík jeho slova.

Do postele jsem si nelehl já, ale moje mrtvola. Přemýšlející mrtvola. Vzpomněl jsem si na ty trpící tučňáčky. „Neviděl jsem je už někde?“ vrtalo mi hlavou. Bylo mi z toho nějak těžko. Jako kdybych požíval vlastní smrt. Chtěl jsem si vzpomenout na Niku, ale nešlo to, protože jsem si na ni vlastně ani vzpomenout nechtěl. „Do pekel horoucích, jaká zakletá smyčka! Že bych byl až tak rozdvojený?“ zeptal jsem se sám sebe.

Potom jsem zkoušel onanovat, ale zavrhnul jsem to hned na začátku. Bylo by to zbytečné, nedošel bych do konce. A tak jsem si aspoň slíbil, že budu odteď všemi ženami pohrdat a že už žádné nedám všechny klíče od mé ubolené dušičky. „Ó, jak mělké! Ty se chceš takhle směšně mstít? Typické pro slabochy,“ slyšel jsem ještě své mudrující podvědomí, které bylo vždycky krok přede mnou. I teď. Věděl jsem to, ale nechtěl jsem si to přiznat…

Vstal jsem ještě za tmy. Došoupal jsem se k oknu a sedl si na parapet. Byla mi zima. Na těle i na duši. Přes žaluzie jsem pozoroval anonymní sousedy, jak sedají do svých klopotně vydřených moderních aut a spěchají muklovat pravděpodobně na další nejnovější typ auta, který včera viděli v televizní reklamě. A pak na nový a zase na nový a takhle donekonečna, až dokud na smrtelné posteli nezjistí, že si na onen svět s sebou nemůžou vzít nic a třesoucími se stařeckými rty budou prosit, aby se mohli ještě na chvilku vrátit do života v plné síle. Že by se ještě chtěli projít lesem, pohladit nějaký strom, přivonět ke kvetoucí rostlince nebo si zatančit bosí na louce. Zamrazilo mě za ně a v duši jsem plakal. Ronil jsem imaginární slzy, protože všichni kolem mě si namlouvali, že vítězí. Hnali se jako šílení, kdo z nich první přetrhne cílovou pásku. Ten tenký proužek, který existoval jen v jejich kebulích. Míjeli cíl. Běželi do propastí, pískových dun, do utrpení a krutého sebeklamu.

Měl jsem jít do práce, ale strašně se mi nechtělo. Záviděl jsem Smajlovi, který byl na podpoře a probouzel se každý den prolínáním posledního snu do reality s pomalým otvíráním očních záklopek směrem nahoru. Odmítal pracovat a podporovat tuto společnost, která mu nabízela jen samé bezvýznamné hodnoty. Avšak na pivo za mé peníze chodil – to mu žádný problém nedělalo.

– Janka? – zeptal jsem se opatrně telefonního sluchátka.

– Co je chlape? – ozval se po chvíli rozespalý hlásek na druhé straně kablíku mizejícího ve zdi.

– Jak víš, kdo to je? – zeptal jsem se.

– Na světě není většího idiota, než jsi ty, který by mě tak brzy probudil, – vysypala ze sebe. – Víš, kolik je hodin?! – pokračovala sekretářka našeho ředitele.

– Nevím. Kolik?

– Chlape, je čtvrt na šest. Přemýšlíš ty vůbec někdy nad tím, co děláš a jaké to má následky pro tvé okolí? Ty jseš snad úplně vypatlaný nebo co. Až dneska vejdeš do mé kanceláře, hodím ti do hlavy vagon štěrku!

Takový mírumilovný oznamovač času jsem skutečně nečekal. Byla milounká.

– Já ale dnes asi nepřijdu, – nalil jsem trošku benzínu do ohýnku.

– Ty si zahráváš se svým životem, uvědomuješ si to? – vyšla o oktávu nahoru.

– Zakryješ mě? Řekni, že jsem volal a že jsem nemocný, – dělal jsem hluchého.

– Klevře, Eliška tě zabije na dálku. Dneska máš přece pro ni dokončit tu reklamu!

– Pošlu tam Sikiho. On to dodělá.

– Elišce se to nebude líbit. Tys to začal, tak bude chtít, abys to taky dokončil. Půjde rovnou za ředitelem.

– Do prdele, jak já tu naši televizi miluju… – řekl jsem a položil sluchátko.

Zpozdil jsem se málem o tři čtvrtě hodiny. Otevřel jsem Jančiny dveře na kancli jen na šířku koupené čokolády a prosil barevnou etiketou o příměří.

– Prosím vás, nechte ten vagon štěrku nehybně odpočívat na koleji. Sladká odměna vás nemine, – šeptal jsem do štěrbiny.

– Klevře, pojď dovnitř.

V hlase jsem necítil ani náznak veselosti. Tušil jsem zlé. Otevřel jsem dveře a vešel dovnitř. Můj pozdrav „ahoj“ patřil jen květinám v koutě. To mi ale stačilo. Barvily se do okna za svou energií a naše člověčí hlouposti je naprosto míjely. Byly krásné. Na rozdíl od manažerky Elišky, která kolem mě přefrčela jako fúrie a vyšla z místnosti.

– Myslela jsem, že nepřijdeš… – divila se Janka.

– Vyzvracel jsem se a přešlo mě to, – improvizoval jsem.

– Jak se dá vyzvracet ze světa? – zeptal se ředitel, který najednou stál vedle mne. Překvapilo mě, že do mě až tak vidí. – Klevře, pojďte se mnou, – řekl nečekaje na mou odpověď.

Popravdě, já tu odpověď v životě ještě jen hledal. Přišel jsem zatím jen na to, že alkoholem a jinými drogami to nejde.

– To není poprvé, co jste někoho z manažérů takhle rozzlobil, – začal debatu konstatováním, když se za námi zavřely dveře jeho kanceláře.

– Ale mně bylo skutečně hodně špatně, – odrazil jsem míček.

– To vám věřím. Moje manželka byla také na té mši, – zasmečoval a já se jen bezbranně díval, jak míček prosvištěl do druhého rohu hřiště. Neměl jsem nejmenší šanci ho doběhnout, ne ještě odrazit. Měl mě skutečně slušně přečteného. Začal jsem nabírat dojem, že on tu mou knihu života i napsal.

– Klevře, kdybyste nebyl tak šikovný a plný invenčních nápadů, už dávno vám dám padáka. Už vás tahle práce nebaví? – nahodil jemně svoje nové podání.

– Nebaví mě už vůbec nic na tomhle světě. Nenapadá mě žádná činnost, na kterou bych se měl těšit. Do práce chodím nuceně, protože pořád narážím na bariéru lidské hlouposti. Snažím se věci řešit co nejprogresivněji, ale nikdo mé myšlenky neposlouchá. Všichni jsou moudřejší než já jen z jednoho posraného principu – protože stojí nade mnou. Ubírají mi energii, protože všechno musí být podle nich, a to navzdory tomu, že by se věci daly dělat rychleji a úsporněji. Ale všechno je marné. Nemám sílu prodírat se lokty přes tenhle houf nadřízených namyšlených ignorantů, abych po létech dřiny zasedl na jejich post a byl potom stejně zaslepený jako oni. Nebaví mě tenhle život. Nevím, proč ho žiji. Nevím, proč jsem tady a co je mým posláním. Cítím jen to, že pokud ráno vstanu, až dokud si nelehnu v noci unavený do postele, musím žít život podle pravidel jiných. Musím sklánět hřbet před touhle společností, před tímhle soukolím kapitalismu, který žene všechny do jedné velké ohnivé jámy. A lidé o tom i vědí, ale nechtějí s tím nic dělat. Slepě kráčejí proti sobě a tváří se, že všechno je oukej. Málo myslí na to, co mají, ale víc na to, co jim chybí. Ale já už nenacházím energii bojovat s tím. Je mi z toho všeho špatně. A tak jsem ráno zavolal Jance, že zvracím. Že už mám plnou vanu zvratků. Přetékají přes okraj té plechové nádoby a zaplňují celý můj byt. Soused, co bydlí pode mnou, rozzlobeně tiskne zvonek u mých dveří a chystá se mi hodit pěst do obličeje, jen co najdu odvahu otevřít mu dveře. Jenže já ty dveře otevřít nemůžu, protože zvratky sahají až po kukátko. Je to neřešitelná situace. Stojím tam jako debil, držím si nos, abych neodpadl z toho smradu, a přemýšlím, co mu řeknu. A proto jebu na tuhle práci a dávám padáka já vám! Dáte si čokoládu? – roztrhl jsem obal, rozlomil tabulku a natáhnul se s ní směrem k řediteli. – Snad nám Janka odpustí, měla být pro ni.

Míček roztrhnul síť. Řediteli klesly ruce. Dvaceti tisícovou raketou škrtnul o beton a zůstal tam stát se svěšenou hlavou jako opice. Spodní sanice mu spadla až k zemi. Hra byla dohrána. Zjistil, že si dosud jen namýšlel, že mě má přečteného. Tak tu moji knihu života přece jen nenapsal on. Vydechl jsem si.

– Poslední výplata vám přijde na účet. Jance odevzdejte klíče a ostatní věci. Až najdete energii bojovat se životem, na mé dveře už neklepejte. Velmi jste mě zklamal. Na shledanou, – řekl jako robot, který v každé situaci najde správnou formulku.

– Tu čokoládu si nedáte? – zeptal jsem se klidně.

– Vypadněte! – jeho prst vystřelil ke dveřím.

– Na shledanou a opatrujte se.

Vstal jsem a zavřel za sebou dveře. Janička měla smutný obličej, asi všechno slyšela.

– Klevře, proč to děláš? – zeptala se tiše.

– Nemáš po ruce nějakou jednodušší otázku? Kupříkladu kolik kilometrů má rovník? Aha, já dokážu položit i normální otázku. Nedáš si čokoládu?

– Ne, děkuji. Nemám chuť.

– Aspoň vím, co řeknu vnoučatům, až se mě budou ptát na moji obezitu.

– Co budeš dělat? – nechtěla se Janička vzdát otázek.

– Ležet v houpací síti a nechat se volně unášet větrem.

– Ptám se, co budeš dělat teď.

– Lehnu si do houpací sítě a nechám se volně unášet větrem.

– Vždycky jsi byl praštěnej. Eliška dostane infarkt, až jí řeknu, že končíš.

– Jdu za ní, – odpověděl jsem.

– Šetři ji, prosím tě!

– Máš snad dojem, že jsem vůči svému okolí necitlivý?

– Kdepak! Ty – a necitlivý? Vidíš ji?

– Co mám vidět? – zeptal jsem se nechápavě.

– Tu moji novou vrásku pod okem, – řekla Janička.

– A ta je z mého odchodu, nebo z ranního probuzení?

– I to, i to, – odpověděla.

– To bylo z lásky.

– Bude mi chybět tvůj recesistický humor.

– A mně zas tvoje nepochopení mého recesistického humoru.

– Vypadni už, jinak se rozpláču.

– Smrk, smrk, – začal jsem herecky fňukat. Popadla propisku a natáhla se. Stihl jsem vyklouznout ze dveří bez ujmy na zdraví. Hezčí rozloučení jsem si ani neuměl představit. Vždycky jsem si myslel, že při odchodu mi budou všichni podávat ruku a děkovat. A místo toho jsem musel utíkat před letící propiskou.

Potom jsem vyřídil Elišku. Zuřila víc, než jsem očekával. Jenže mě to jaksi míjelo. Divil jsem se, že se lidi dokážou sžírat pro nic za nic. Kvůli úplnému NIC. No Bóže, jeden člověk dal vale. Přijde jiný, nahradí ho a hotovo. Žádná tragedie, jen klasický tržní kapitalismus. Vždyť nikomu neutrhlo ruku nebo nohu, tak proč se až tolik rozčilují, nadávají, zatínají pěsti, křičí, ničí zdraví sobě i okolí? Je to divná sorta tenhle lidský rod.

Vyjídal jsem čoklid a kráčel z bývalé rachoty. Bylo mi najednou nějak krásně. Paradox – přišel jsem o práci, o peníze, a ještě jsem se z toho veselil. Zašel jsem do blízkého lesíku, sedl si do trávy, opřel se o starý, dobře známý strom, zamhouřil oči a vdechoval vůni přírody. Zachtělo se mi zatelefonovat Bohu a tak jsem ho vytočil:

– Poslyš, staříku, mám tě rád, – začal jsem debatu.

– Já tebe taky. Jseš sice praštěný a ještě mockrát se budeš muset narodit, abys pochopil, že se dá jít i kratší cestou, ale i tak jseš na tom proti jiným i tak víc než dobře. Až na ty tvoje vulgarismy, – odvětil mi Bůh.

– Dobře, dobře, dědoušku. Slibuji, že se polepším.

– Kvůli mně nemusíš. Já ti dal rozum proto, aby sis sám vybíral cestu.

– A nebyly na skladě lepší typy mozků? Mám dojem, že všichni kráčíme úplně chybným směrem, – řekl jsem.

– To nic. Vždyť vy se to jednou naučíte. Až si prožijete své bolesti, pochopíte, že musíte růst od větví ke kořenu. A pak, až procítíte ten základní a pevný kořen v sobě, můžete si zezdola blahodárně vychutnávat, jaký silný a košatý strom nad sebou držíte. Rozumíš mi? – zeptal se Bůh.

– Ne, – odvětil jsem.

– I tak dobře. Jednou si to odžiješ a pochopíš, Klevře. A teď čau, na druhé lince mám papeže. Zase si s něčím neumí rady…

– Čau dědoušku. Ať se ti daří.

Větřík mi hladil obličej, ptáčci spustili svoji první symfonii, kterou si pro mě nacvičili, a strom mi začal dávat energii. A já je měl za to všechny nesmírně rád.

Koniec ukážky

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 1. publikácia v roku 2007.

Jazyková úprava Anna Fričová

Ilustrácie Boose
Grafická úprava Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie tretie, 6. dotlač, 5014 kusov
Vytlačila tlačiareň P+M, Turany, www.p-mtlac.sk

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxove úvahy, glosy, básne, fotky,
ukážky z románov a cestopisov:
www.baricak.blog.sme.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89502-09-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011