Lenka Gehérová

Kým nejde o život...

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Lenka Gahérová, 2011

Obálka © Pavel „Hirax“ Baričák

© HladoHlas Group, s. r. o.

Martin, 2011

www.hladohlas.sk

ISBN 978-80-89502-07-3

Život je v podstate krásny.

Stačí len, aby horšie nebolo.

Soňa sedela pred televízorom a štrikovala malému Maťkovi svetrík. Odrazu sa jej zazdalo, že niečo zaštrkotalo pri dverách. Od ľaku takmer prestala dýchať a nastražila uši. Bolo to jasné. Desať hodín večer, Alex v robote na týždňovke osemdesiat kilometrov od domova a zlodej pri dverách. Obzerala sa, no mobil nikde nevidela. Od strachu si nevedela spomenúť, kde ho nechala. Vlastne, nikdy si nevedela spomenúť, kde ho nechala položený.

Alex jej kúpil držiak v naivnej nádeji, že si ho bude dávať na jedno miesto, no bola to zbytočná investícia. Vedela presne, kde má stojan, no mobil hľadala stále.

Rozmýšľala, či má byť ticho alebo začať kričať. Rozhodla sa okamžite. Vystrčila hlavu z obývačky a zvolala:

,,Už idem drahý, hneď som pri tebe, ešte odložím pištoľ!“

Skontrolovala dvere. Boli zamknuté, kľúč pretočený, no netušila, či by toto bola skutočná prekážka pre šikovného zlodeja. Natŕčala uši, no zdalo sa jej, že podozrivé zvuky stíchli.

,,Drahý, môžeš na chvíľu? Zasekol sa mi zásobník a je plný nábojov!“ volala smerom k dverám a započúvala sa. Ozvalo sa zúrivé dlhé zvonenie a jej sa podlomili nohy.

,,Soňa, okamžite otvor! Počuješ?!“ K zúrivému kriku manžela sa ozvalo zabúchanie na dvere.

,,Alex?“ začudovala sa a priskočila odomknúť. Dvere sa rozleteli a v nich stál totálne naštvaný muž. Jej muž.

,,Kde je!?“ zrúkol.

,,Kto?“ opýtala sa nechápavo.

,,Tvoj drahý partner na sado-maso so zaseknutým zásobníkom!“ Aj napriek pokročilému času a nočnému pokoju stále kričal.

,,Šibe ti? Som sama! A neruč, zobudíš chalanov!“ povedala namiesto odpovede a tiež zvýšila hlas. Opatrne otvorila dvere na detskej izbe a nakukla, aby skontrolovala dvojročného Maťka. Ani sa nepohol. Tak ticho ako otvorila, aj zatvorila.

,,Tyyy, neser ma! Počul som, ako na neho voláš a mala si pretočený kľúč v zámku!“

Konečne pochopila.

,,Volala som, lebo som si myslela, že si zlodej. Nemohla som tušiť, že si to ty. Čo tu vlastne robíš? Máš byť v práci. Vieš, ako som sa zľakla? Keby som sa práve špárala v nose, tak si od ľaku vylúpnem mandle!“ Bránila sa útokom, do ktorého primiešala svoj šialený zmysel pre humor.

,,Odišiel som z roboty. Na žarty nemám náladu,“ povedal o poznanie tichšie a hlavne pokojnejšie.

,,Akože odišiel?“ nechápala.

,,No odišiel. Všetko som nechal tak a normálne som sadol do auta a išiel domov...“

,,To nie je normálne...“ prerušila ho.

,,Vieš čo? Nechajme to tak. Dnes už o tom nechcem hovoriť. Zajtra ti všetko porozprávam a potom odídem na chatu. Aspoň jeden celý deň nechcem civilizáciu ani vidieť.“

Debata skončila. Soňa vedela, že sa už nemá na nič pýtať. Dnes by jej aj tak viac nepovedal. Kráčal do spálne a cestou sa vyzliekal.

„Joj, počkaj! Musím sa ti priznať, mám v tvojej posteli chlapa,“ chytila ho za ruku, keď chcel zasvietiť veľké svetlo. Pokrútil hlavou a vyvrátil oči, čo malo znamenať: Zase tie tvoje fóry.

Prešmykla sa okolo neho a zasvietila nočnú lampičku nad svojou posteľou, ktorá osvietila rozvalené telíčko šesťročného Kubka. Bol milučký a obaja na neho chvíľu s láskou hľadeli. Alex pristúpil k posteli a opatrne, aby ho nezobudil, vložil mu jednu ruku pod krk, druhú pod nohy a zodvihol. Vtom si malý začal pretierať očká a zo sna vykrikoval: „Blau, grín, gelb, braun, švarc, ľúbim svoju mamičku...“

Alex nechápavo pozrel na Soňu a tichučkým: „Pšššš, tíško, spinkaj ďalej,“ upokojil syna a zaniesol ho do jeho postieľky v izbe. Po návrate do spálne čakal na vysvetlenie.

„To čo bolo?“ opýtal sa šokovane.

„Sama som z toho vyvalená. Keď sme sa učili nemecké slovíčka, povedala som mu – ale len zo srandy, že to musí vedieť, aj keď ho o polnoci zobudím a opýtam sa ho na to. Tak to hovorievala aj nám naša nemčinárka. Lenže on sa spýtal: A to ma budeš v noci budiť iba preto, aby si ma skúšala slovíčka?“

„Múdry chlapec.“

„No a keď som išla minule spať, spomenula som si na to a  neodolala som. Opýtala som sa ho, ako sa povie po nemecky modrá a zelená a žltá a predstav si, on to vedel!“

„Si normálna? A s touto šialenou ženou ja nechávam celý týždeň osamote svoje deti!“ zvolal a buchol si po čele.

„Ale ľúbi ma, si počul, nie?“ dodala nesmelo zadržiavajúc smiech.

„Ani nechcem vedieť, akým spôsobom mu tu vymývaš mozog!“ šepkal, aby ho náhodou nezačuli susedia a nezobrali ich rozhovor vážne.

„Ale akéže vymývanie. Keď som tu celý týždeň sama, je mi smutno a on tak dranká, že chce spať v tvojej posteli... Dovolím mu, ale až keď mi povie, že ľúbi svoju mamičku a sľúbi, že sa nikdy neožení. Akurát tú druhú časť sľubu už nestihol povedať, lebo si ho umlčal!“

„Moja žena je šialená!“ zvolal šeptom a potom s úsmevom dodal: „Ale dokáže ma priviesť na veselé myšlienky. Poď za mnou,“ natiahol k nej ruku, aby si za ním ľahla do postele. Aj keď tej noci nevyriešili jeho problém so zamestnaním, dokázal aspoň zaspať bez toho, aby ho porazilo.

• • • • •

,,Hurá, ocino je domá!“ zobudil ich ráno Kubov výkrik sprevádzaný výskokom na posteľ.

,,Uá, ošino domá!“ zaznelo duplicitne, no výskok sa nekonal. Alex otvoril oči a uvidel Maťka, ako sa neohrabane snaží vyliezť na posteľ. Usmial sa, chytil ho za ručičku a vytiahol k sebe. Soňa ich pozorovala a aj keď ju už zožierala zvedavosť, nechcela prerušiť to krásne spojenie troch mužov svojho života.

Vhodná chvíľa nastala až pri raňajkách, keď chalanov konečne na chvíľu umlčali čokoládové guľôčky v mlieku.

,,Povieš mi, čo sa stalo?“ Snažila sa o normálny tón hlasu, aby hlavne bystrý a citlivý Kubko neprišiel na to, že sa niečo deje.

,,Odišiel som a už sa tam nevrátim. A ak nechceš, aby som prišiel o nervy, nesnaž sa ma prehovárať, aby som to nejako vydržal. Ty si nevieš ani len predstaviť, čo to obnáša pracovať s dvadsiatimi chlapmi, z ktorých ani nie polovica dosahuje priemerné IQ, štvrtina z nich sú oslopanci a ostatní lenivci. Majitelia firmy, aby ušetrili peniaze, najímajú za pár šupov kadejakých skrachovancov, lebo nikto pracovitý a solídny by im to za tie prachy nerobil. Potom mi nadávajú, že stavba nepokračuje, ako by mala, je nekvalitná a čoraz častejšie sa opravuje postavené, ako buduje nové. Nehovoriac o tom, že v tejto robote som stále jednou nohou v krimináli. Tých idiotov nemôžem donútiť, aby používali pri práci prilby! Vraj im je v nich teplo. A keby si videla, čo majú obuté... V takých rozpadnutých teniskách by si nešla ani do hory! A oni v tom lezú na lešenie a po stavbe niekoľko poschodí nad zemou.“

,,Nefasujú pracovnú obuv?“

,,Kde žiješ? Bagandže sa už dávno nefasujú. A keďže robotu aj tak flákajú, stačia im plátenky, čo nájdu pri kontajneri.“

,,Nechápem, že vašim šéfom nevadí, že ich firme takto kazia meno.“

,,Moja zlatá, fakt si zaspala dobu. Dnes už dávno nejde o meno, ale o prachy. Zoberú z úradu práce hocikoho, kto je ochotný pracovať za najmenej prachov, a keď sa to s ním už nedá vydržať, vyhodia ho a zoberú ďalšieho. Samozrejme, aj s príplatkom, že zamestnali nezamestnaného.“

Soňa ho chápala. I keď si uvedomovala, že teraz budú musieť vyžiť len z jej materskej, za takýchto podmienok nemohla manžela žiadať, aby sa tam vrátil. Zdalo sa, že jej číta myšlienky.

,,Neboj sa, nedovolím, aby moja rodina trpela núdzou. Vždy som sa o vás vedel postarať a urobím to aj teraz,“ povedal presvedčivo a ponad stôl schoval jej drobnú dlaň vo svojej. Ani na chvíľu o tom nepochybovala. Svojmu mužovi dôverovala. A nielen v tom, že sa o nich postará. Tá dôvera bola vzájomná. Aj keď o tom nikdy nehovorili, vedeli, že ich vernosť je základ, na ktorom by sa dal postaviť dom.

,,Veď ja sa nebojím. Spolu to zvládneme.“

Vstala a podišla k nemu. Sadla si mu na stehná, pobozkala ho a potom si jeho hlavu uložila na svoje prsia. Vdychoval jej ženskú vôňu a ľutoval, že chalani nespia.

,,No hlavne, aby horšie nebolo,“ zašepkala mu do vlasov a on ju tuho objal okolo pása.

Poobede pobalil Kubka a spolu vyrazili na chatu. Maťko posmrkával, preto s ním Soňa zostala doma.

„Neboj, o dva dni nás máš doma,“ sľuboval Alex a Kubo prikyvoval. Ten sa už nemohol dočkať. Keď bol s ocinom na chate sám, bývala väčšia sranda. Mamina sa o neho neustále strachovala a podchvíľou sa jej musel ukazovať, že ešte žije. Navyše, keď vyšli z poslednej dediny a stúpali do hôr, ocino mu dovolil sedieť na prednom sedadle.

• • • • •

„Už čóóm!“ kričal Maťko zo záchoda. Práve keď sa Soňa chystala, že mu ide utrieť zadok, zazvonil telefón. Nevedela sa rozhodnúť. Maťko si vynútil, že bude kakať sám bez nej. Na veľkom záchode bez detskej vložky na dosku a ona ho tam nechcela nechať dlho samého. Nakoniec sa rozhodla, že rýchlo vybaví telefón a vráti sa k synovi.

„Prosím!“ zvolala do slúchadla bez toho, aby sa predstavila.

„Pani Volmanová?“

„Áno, kto volá?“ opýtala sa nervózne. Maťko už opäť kričal.

„Dobrý deň, tu je Dobis. Chcel som sa opýtať, kde je váš manžel?“

Soni stúpla hladina adrenalínu a na Maťka v tom momente pozabudla. Kubko ju začal ťahať za ruku, ale bola taká nahnevaná, že si ju vytrhla a posunkom mu ukázala, aby ju chvíľu nechal.

„Mňa sa pýtate, kde mám manžela? Mal by byť na týždňovke, v robote. Ale to by ste mali vy ako jeho šéf vedieť. Ste jeho šéf, či nie?“ Zahrala to na neinformovanú a na druhom konci bolo chvíľu ticho. Iba Kubko ju opäť zaťahal. Teraz za tepláky. Nevšímala si ho.

„Viete, váš manžel sa v utorok akosi naštval a odišiel z roboty. Myslel som, že sa vráti, ale neprišiel. Tak som uvažoval, či nie je doma.“

„Vy ste si ho nechali odísť? Nehnevajte sa, že vám do toho kecám, ale buď máte niekoho lepšieho, alebo ste poriadny blázon,“ nezdržala sa. Nedokázala byť slušná po tom, čo jej Alex povedal. Aj tak jej to už bolo jedno.

„Nemohol som ho tu priviazať ani držať za ruku!“

„To nie, to ste nemohli. Ale mohli ste mu vytvoriť také podmienky, aby od vás neutiekol.“

„Ale ja mám bez neho stavbu v hajzli!“ skríkol šéf úplne sa pozabudnúc, že sa nerozpráva so svojím chlapom, ale s manželkou jedného z nich.

„Už nemusíš Maťovi utierať zadok. Spadol do záchoda a trčia mu z neho len ruky a nohy. Takto!“ vykríkol nahnevaný Jakub, sadol si na zem a nohy aj ruky zdvihol nad hlavu, aby názorne ukázal bratovu pozíciu v záchode. Soni konečne došlo, prečo ju počas telefonátu stále vyrušoval.

„Vy máte v hajzli stavbu a ja syna. Kto je na tom horšie!?“ Na odpoveď nečakala. Treskla slúchadlom a utekala na záchod. V prvom momente nevedela, či sa má smiať, či plakať. Jakub sa za ňou chichotal, ale Maťko pred ňou si už od plaču olizoval soplíky.

• • • • •

„Alex?!“

Ktosi zakričal na Alexa vo chvíli, keď vychádzal z úradu práce. Nemal chuť otočiť sa. Nechcel, aby ktokoľvek videl, že odchádza z takejto inštitúcie. Vždy si zakladal na tom, že zamestnávateľ vyhľadal jeho a prosil ho, aby sa u neho zamestnal. Toto je prvýkrát, keď o robotu musí prosiť on. Tento pocit značne naštrbil jeho sebavedomie.

„Alex, si to ty?“ Ten ktosi zopakoval otázku a on sa konečne zastavil a pomaly otáčal. Medzi dverami stál vyškerený Rudo, kamarát zo základnej školy.

„Nazdar, Rudo,“ pozdravil skleslý a čakal, kým spolužiak príde k nemu.

„Tak teraz neviem, či si to naozaj ty. Takéhoto ťa nepoznám.“ Rudo sa stále vyškieral a keď dorazil až k nemu, podal mu pravú ruku a ľavou ho buchol po pleci.

„Som to ja. Zdravím ťa. Niekedy má človek taký deň, že mu nie je do smiechu. A ja mám teraz taký týždeň.“ Mykol plecami.

„Máš chvíľku? Zájdeme na dve decky.“

„Žartuješ? Ja nemám chvíľku. Ja mám večnosť. Teda aspoň dovtedy, kým si nenájdem novú robotu. Ak ma dovtedy ne...“

„Tak poď, kamarát. Vyzeráš, že potrebuješ aj niečo viac ako dve decky.“ Rudo chytil Alexa okolo pliec a viedol ho do najbližšej kaviarne.

„Nezdržiavam ťa? Veď si bol rozbehnutý...“ nedopovedal, iba hodil rukou smerom k úradu práce.

„Kašľať na to, to počká. To je jedna z výhod, keď si sám sebe pánom. Robíš, keď sa ti chce, alebo keď ti tečie do topánok. Alebo keď sa naháňaš za mamonou.“

„Takže mamonár nie si. To je dobre. Šéfov, ktorí sa ženú za peniazmi, mám momentálne plné zuby,“ povedal trpko, ale konečne sa zasmial.

„Už môžeš. Rozprávaj!“ vyzval ho Rudo, keď odišla mladá čašníka a on konečne prestal hypnotizovať jej vlniaci sa zadok.

„Ešte chvíľu počkám. Zatiaľ hovor ty, lebo keď príde tá baba s vínom, tak ma aj tak nebudeš schopný vnímať,“ povedal so smiechom, čím dal najavo, že si veľmi dobre všimol jeho pohľad.

„Ja som slobodný, ja môžem,“ bránil sa Rudo.

„Akože slobodný. Veď viem, že si sa ženil.“

„Oženil som sa. Ale decká sme nemali, akosi som sa na ne necítil. Potom sme s Mirkou založili firmu a mňa to napĺňalo. No zdá sa, že moju ženu nie. Tá sa nechala radšej napĺňať mojím kamarátom, ktorý nám občas pomáhal. Ak mi rozumieš...“ Urobil dramatickú pauzu, aby si Alex mohol domyslieť, akým spôsobom sa to Mirka nechala napĺňať od kamaráta.

„Užívali si spolu za firemné peniaze, ktoré ťahala rovno z kasy. Keď som na to prišiel, nezatĺkali. Zbalili sa a odišli. Spolu. Teraz je už poriadne tehotná a vyzerá byť taká šťastná, akú som ju za celé roky nášho manželstva nevidel. Keby mi jej kamarátka Gabi neotvorila oči, možno by som nosil parohy ešte teraz a o pár mesiacov by som sa staral o Milanovo decko.“

Mladá čašníčka priniesla víno a prerušila tak Rudovo rozprávanie. Ako Alex predpokladal, Rudova hlava bola otočená smerom, kde za pultom zmizol zadok, napraskaný v obtiahnutej minisukni. Čakal, kým sa Rudo vráti do reality a bude pokračovať. No ten sa otočil a hlavou kývol k Alexovi, čím ho vyzval, aby rozprával on.

„A čo, ty si už skončil alebo ti tá baba resetla mozog?“ opýtal sa a kývol smerom k čašníčke, ktorá sa na nich usmievala spoza pultu.

„No, v podstate som skončil. Zostal som vo firme sám. Ešteže sa Gabi ponúkla, že mi bude pomáhať. Okrem toho, dotiahol som ťa sem preto, aby si sa vyžaloval ty a nie ja.“

„To je fakt.“ Usmial sa Alex a pomaly bez emócií porozprával Rudovi to, čo pred pár dňami Soni.

„Ako si na tom s počítačmi?“ opýtal sa Rudo a Alexovi sa zazdalo, že pre neustále točenie hlavy smerom k baru asi stratil niť rozhovoru. No, nevadí...

„Som užívateľ. Žiadny programátor ani konštruktér. Iba viem, čo je word, excel, internet a také tie bežné úkony.“

„Hm.“ Rudo pokýval hlavou.

„A čo tvoja nemčina? Vedel by si sa dohovoriť po nemecky?“

„Natürlich,“ odpovedal pohotovo Alex.

„A aký vzťah máš k cestovaniu?“

„Rozprávaš sa s chlapom, ktorý posledných osem rokov strávil behaním z miesta na miesto.“

„Nevadilo by ti teda chodiť na dlhšie cesty?“

„Gar nicht!“

„Tak to je osud, kamoško! Paráda!“ vyhlásil Rudo s vycerenými zubami.

„Som rád, že aspoň niekto má z tejto situácie radosť.“

„Radosť? Veď ty si, človeče, dar z nebies! Na teba som čakal! Beriem ťa! Povedz áno a od dnešného dňa máš džob.“ Rudo sa tešil, akoby sa Alex ponúkol, že bude u neho pracovať zadarmo.

„Počkaj, nie tak rýchlo, ani neviem, v čom podnikáš.“

„Takže, uvažuješ o tom?“

„Nemôžem o niečom uvažovať, keď neviem, čo to je.“

„No dobre, ale spoluprácu so mnou nezamietaš?“

„Počuj, robíš okolo toho také okolky, ako keby si mal obchod s bielym mäsom. A teraz, keď tak nad tým uvažujem – podľa toho, ako si čumel na tú servírku...“

„Ti šibe? Čumel som na ňu ako chlap, ktorý sa nemusí báť, že ho prichytí žena a urobí mu scénu. Mám počítačovú firmu.“

„Tebe asi šibe, ja som stavbár! Do počítačov sa rozumiem asi ako môj bývalý šéf do stavbárstva.“

„No, vidíš! Tvoj šéf nerozumie stavbárčine a vlastní stavebnú firmu. Prečo by si ty nemohol robiť obchodného zástupcu vo firme s počítačmi. Už si robil prácu, ktorej rozumieš, a pozri, ako to dopadlo. Hovorím ti, niekedy je lepšie robiť to, o čom nemáš ani potuchy. Aspoň si ušetríš nervy.“

„Tak teda takýto pohľad na prácu som ešte nepočul. Už sa nečudujem, že naše hospodárstvo ide do... dole vodou.“

„Zbytočne nad tým nerozmýšľaj. Keď ti mám pravdu povedať, ja ani nepoznám niekoho, kto sa venuje tomu, čo študoval. Vieš, že ja som automechanik?“

„Tak to sa už nepozastavujem nad ničím. Čo by som mal u teba robiť?“

„Vidíš? Takto sa mi páčiš. Aspoň som do teba nevrazil prachy za to víno zbytočne.“

„Nemysli si, že zoberiem hocičo len preto, že si ma pozval na víno. Môžem si ho zaplatiť aj sám. Tak zle na tom ešte nie som. Takže, čo je to za robotu?“

„Na rovinu?“

„Jasné, že na rovinu. Nebudeš predsa odžubávať kamoša.“

„Potrebujem ťa ako také dievča pre všetko. Nemusíš však upratovať, variť mi kávu,  ani to, čo robia asistentky. Na to mám Gabi.“ Dodal rýchlo, keď videl Alexov výraz, a zasmial sa na vlastnom vtipe.

„Predstavujem si, že by si mi vozil tovar, obiehal predajcov, vybavoval reklamácie a objednávky, prípadne naháňal nové kontakty. Ak by si sa zapracoval, mohol by si robiť aj jednoduchšie montáže a opravy. Čo ty na to?“

„Bŕŕ. Počítače? Ja neviem.“

„Počítače, kachličky, vane, tehly... nie je to jedno? Nehovorím, že musíš skladať počítačové zostavy. Zatiaľ budeš jazdiť autom alebo predávať. Vŕtať sa v počítačoch môžeš, až keď to budeš veľmi chcieť. Opýtam sa ťa takto. Máš momentálne niečo lepšie?“

„Dobre vieš, že ani lepšie, ani horšie,“ povedal Alex rezignovane.

„Tak vidíš. Vyskúšaš a uvidíš. Keď ťa to nebude baviť alebo si nájdeš niečo lepšie, môžeš odísť. Čo ty na to?“ Rudo kul železo za horúca. Alexa poznal ako férového a zodpovedného chlapa. A práve takého teraz potreboval, aj keď veľmi nerozumel počítačom. S Gabikou to už dlhšie sami neutiahnu. S úsmevom pozeral na Alexa, ako si to preberá v hlave. Po chvíli k nemu natiahol ruku na znak ťapnutia.

„No čo, ako si povedal, nemám nič iné,“ povedal a svoju dlaň vložil do Rudovej.

• • • • •

„Soni, neuveríš, zohnal som flek!“ oznámil Alex natešene, ešte nebol poriadne ani vyzutý.

„Tak tomu sa hovorí bleskovka. Na úrade práce?“

„Na úrade nie. Poď sem.“ Sadol si na stoličku a Soňu si pritiahol na kolená. Celý rozrušený jej rozprával o tom, ako sa stretol s Rudom a akú prácu mu ponúkol. Sám nemohol uveriť tomu, že sa na ňu začína tešiť.

„Ty a predavač? Budeš chodiť ponúkať počítače?“ čudovala sa Soňa a so smiechom pokračovala.

„Skôr si viem tvojho brata predstaviť predávať v obleku a s okuliarmi na nose erotickú spodnú bielizeň ako teba sedieť za stolom nad papiermi či obchádzať zákazníkov v obleku. Ešte šťastie, že budeš občas cestovať, inak pochybujem, že by si to vydržal.“

Nad predstavou svojho vážneho brata „suchára“, ako ho so Soňou potajomky volali, predávajúceho erotické pomôcky, sa zasmial aj on. No odrazu zvážnel.

„Vážne, Soni. Zatiaľ nič iné nemám a keby som mal sedieť doma, tak sa zbláznim. Veď ma poznáš. Dohodli sme sa, že keď sa mi to nebude páčiť, môžem kedykoľvek odísť. Okrem toho, uvedomuješ si, že po ôsmich rokoch budem každú noc spať vo svojej posteli? Za posledné roky som častejšie spal v nocľahárňach, po hoteloch, dievčenských internátoch, slobodárňach a v maringotkách. Teraz sa budem každé ráno zobúdzať vedľa teba a každý večer sa vrátim do tvojej postele. A vieš, čo je najdôležitejšie? Konečne uvidím, ako rastú moji synovia, a budem ich môcť aj vychovávať! Zatiaľ som ich počas víkendu len rozmaznával. Nehovorím, že potrebujem tvoj súhlas, ale s tvojou podporou by to bolo ľahšie. A vieš, čo ťa presvedčí? Každé ráno môžem cestou vodiť Kubka do škôlky a ty si budeš môcť konečne pospať.“

„Tak to je konečne poriadny argument!“ vykríkla nadšene. „Som rada, že budeme konečne žiť ako normálna rodina,“ zašepkala a pobozkala ho do vlasov.

• • • • •

Prvý deň v práci bol netypický. Rudo Alexa zoznámil s Gabikou, prsnatou blondínou s modrými očami, a potom musel odísť za rozrobeným kšeftom. Gabi si nového kolegu neustále obzerala a on nevedel, ako sa má tváriť. Potykala si s ním, usmievala sa na neho, ale stále mal pocit, akoby sa na neho dívala ako na porciu dobrého jedla. Núkala mu kávu a navrhovala, že ak si potrebuje niečo vybaviť v meste, pokojne môže.

„Aj tak nie je žiadna robota,“ odôvodnila.

Odmietol. Hneď prvý deň v práci sa nemienil flákať po meste.

„Dobre, tak si odskočím ja, nevadí?“ zapriadla a už sa zberala. Z kovovej kasy vybrala peniaze a strčila si ich do vrecka. Keď zistila, že ju Alex videl, usmiala sa.

Vrátila sa po hodine a na stôl začala vykladať čipkovanú čiernu bielizeň. V duchu sa usmial. ,Keď prídem domov, toto hneď poviem Soni. Vyzerá to, akoby nás odpočúvala, keď sme sa bavili o suchárovi,‘ pomyslel si a opäť sa venoval časopisu o počítačoch.

„Toto som si kúpila na večer s Rudom. Páči sa ti to?“ vyrušila ho z čítania.

„To je snáď jedno. Mne sa to páčiť nemusí. Kúpila si si to kvôli Rudovi, nie?“

Nahlas sa zasmiala.

„Vieš si predstaviť, čo by povedala tvoja žena, keby videla, ako tu spolu pozeráme moju spodnú bielizeň?“ Stále sa chichotala, akoby si predstavovala žiarlivú scénu z talianskej komédie.

„Nepovedala by vôbec nič. Veď si ju neskúšaš predo mnou a okrem toho, žiarlivosť v našom manželstve neriešime. Navzájom si na sto percent dôverujeme.“

„Dôverujete?“ vypískla Gabi.

„Také niečo ako stopercentná dôvera vo vzťahu neexistuje,“ neverila mu.

„Tak si ešte asi nezažila ten správny vzťah. Ja som robil osem rokov na týždňovkách a domov som chodil len na víkendy. Bývame na sídlisku, kde by si sused oproti nevšimol ani to, že nás vykrádajú, nie ešte to, že od nás odchádza cudzí chlap. Pochybujem, či vôbec tuší, ako vyzerám. Keby moja žena chcela, mohla mať každú noc v posteli iného chlapa...“

„Ako môžeš vedieť, že nemala?“ prerušila ho.

„To neviem, ale práve ti to teraz vysvetľujem. To je tá dôvera. Verím, že nemala, a preto sa tým nemusím zaoberať.“ Alex dohovoril a pokrútil hlavou. Je možné, že z toho, čo hovoril, tá ženská naozaj nič nechápe?

„Dobre, povedzme. Tvoja žena by naozaj riskovala, keby si niekoho dovliekla domov. Človek nikdy nevie, či sa náhodou nepreriekne decko, alebo tak nejako. Ale čo ty? Mne to môžeš povedať, sme tu sami. Čistú pravdu. Ty si si nikdy neodskočil bokom?“ domŕzala.

„Ty si ma buď nepočúvala, alebo mi vôbec neveríš. Dô – ve – ra,“ vyhláskoval Alex a pokračoval.

„Mal som milión možností. Raz sme boli mesiac ubytovaní na dievčenskom internáte zdravotnej školy. Tie baby sa nám priam núkali, ako chodili polonahé po chodbe alebo sa prišli sprchovať práve vtedy, keď sme tam boli my. Pokojne sa pred nami povyzliekali a išli do vedľajšej sprchy. Stačilo len chcieť...“ Alex dohovoril a myslel si, že konečne pochopila a dá pokoj. Veľmi sa mýlil. Bola neodbytná ako svedkyňa Jehovova. Pritiahla si oproti nemu stoličku, lakte vyložila na stôl a ústa schovala do dlaní. Z tváre jej boli vidieť len oči, ktoré jej svietili od vzrušenia. Ako ich Kubovi na Vianoce.

„Čo je?“ opýtal sa, keď si všimol, ako dychtivo čaká na pokračovanie.

„Akože čo je. No, čo bolo ďalej? Rozdali ste si to rovno v sprche alebo ste išli k tebe na cimru?“ pýtala sa a jemu už bolo jasné, že mu neverila ani pol slova. To ho naštvalo. Hľadel na ňu a nevedel, čo povedať, aby mu uverila. S takýmto človekom sa ešte nestretol, preto bude musieť vysloviť to, čo by pred inou, normálnou ženou nikdy nevyslovil.

„Chceš vedieť, čo bolo ďalej?“ Opäť sa opýtal a keď celá nedočkavá pokývala hlavou, pokračoval. Bez servítky.

„Keď som tam tie mladé baby videl, chudé, pevné kozy, nažhavené, schopné všetkého, postavil sa mi tak, až ma to bolelo. Vyšiel som zo sprchy a bez toho, aby som sa zdržiaval utieraním, obtočil som si okolo pása uterák, utekal na svoju izbu a tam som si ho poriadne vyhonil.“ Vedel, že to prehnal, ale donútila ho k tomu. Čakal, že bude znechutená, alebo aspoň zahanbená.

„To fakt?“ Jediné, čo na nej videl, bolo sklamanie. Dlaňami buchla na stôl.

Vošiel zákazník a Alex si vydýchol. Vyskočil, aby sa mu mohol venovať. Gabi nechal sedieť za stolom a snažil sa nemyslieť na to, o čom premýšľa.

Ona si práve vtedy vytýčila nový životný cieľ. ,Tak si vás teda otestujem, aká silná je tá vaša dôvera.´ Pomyslela si a uchechtla sa. Konečne sa tu začne niečo diať.

„Ja ti ukážem, čo je bežná prax. Pf, dôvera,“ zašomrala a ponatriasala erotickú čiernu bielizeň.

• • • • •

„Tak čo? Aký bol prvý deň?“ vyzvedala Soňa, keď sa Alex vyvalil do kresla a hlavu vyvrátil do opierky.

„Práca celkom ušla. Dokonca som obsluhoval zákazníka a tváril som sa, že tomu rozumiem.“

„Ale?“

„Máš ma prečítaného však?“ Usmial sa a natiahol k nej ruku. Keď sa ho chytila, stiahol ju na seba. Chvíľu len mlčal, rozmýšľal, čo všetko jej má z dnešného dňa porozprávať. V takejto situácii nikdy nebol. Ešte sa mu nestalo, že by musel rozmýšľať, čo môže svojej žene povedať a čo zamlčať. Nemal jej problém povedať čokoľvek. Ani vtedy, keď ich ubytovali na internáte zdravotnej školy a priamo na chodbách sa im núkali polonahé žaby. Tak prečo má zábrany práve teraz, keď sa vlastne nič nedialo? Alebo dialo? Bol si istý, že keď niečo zamlčí, vypláva to na povrch v tej najmenej vhodnej chvíli a vtedy to začne byť podozrivé. No čo, veď neurobil nič, za čo by sa musel hanbiť.

„To preto, že v tebe sa dá tak dobre čítať. Povieš mi?“ Bola stále viac zvedavá, ale nechcela to z neho ťahať. Nikdy nevyzvedala. Čo jej chcel povedať, to jej povedal. Keď nechcel, nemalo význam naliehať. Ale to sa stalo len zriedka.

„Tá Rudova Gabi je taká – iná. Rudo o nej rozpráva ako o jedinom človeku na svete, ktorému môže veriť, ktorý ho podrží, vždy správne poradí, ale...“ Mykol plecami a potom jej porozprával, o čom sa v práci rozprával so svojou novou kolegyňou.

„Zdá sa ti normálne, že žena, s ktorou si sa práve zoznámil, sa s tebou takto rozpráva?“ čudovala sa Soňa.

„To sa mi vôbec nezdá normálne. Nezdalo by sa mi to normálne, keby sa so mnou o takýchto veciach rozprávala Valika, a to sa s ňou kamarátim už viac ako... no, to je jedno. Naši sa s jej rodičmi priatelia od čias Márie Terézie, keď sme ešte neboli na svete, takže sme spolu v podstate vyrastali a nepamätám si, že by mi niekedy kládla takéto otázky.“ Alex stíchol a Soňa to nekomentovala. Keby mu povedala, že sa jej nepáči, ako sa k nemu kolegyňa správala hneď prvý deň, totálne by vyvrátila jeho ideu o dôvere.

„Už na to nemysli a poď sa najesť. Je tvoja obľúbená,“ lákala ho a bola si istá, že táto správa mu konečne vyčarí úsmev na tvári.

Tvoja obľúbená bol názov pre kyslú fazuľovú polievku. A Alex ju mal radšej ako ktorékoľvek iné jedlo.

„Mamina varila prdkačku!“ hlásil Kubko z izbičky, kde skladal lego.

„Vieš čo? Ja ti ani neviem, či ju mám jesť. Nabudúce ju var až na víkend. Zajtra budem s Gabi celý deň v jednej miestnosti a keby som sa teraz napratal, tak by som ju zajtra buď zadusil, alebo by mi vyvalilo bok,“ odmietol obed a začal hľadať niečo v chladničke. Soňa sa zhlboka nadýchla a pohrávala sa s veselou predstavou prdmi otrávenej Gabi. Alex si to všimol.

„Kým som robil vonku na stavbe, mohol som prdieť do roztrhania zadku,“ dodal rýchlo, aby sa to ohrdnutie Soni nedotklo. Neskoro. Ešte ju ani nepoznala, ale už ju začínala mať plné zuby a pri vyslovení mena Gabi jej naskakovala husacia koža. Prehltla pripomienku a radšej mlčala. Nahlas síce nič nepovedala, no sama pre seba ju zaradila do kategórie – mrchy.

• • • • •

„Ahoj, zlato,“ pozdravil Alex ráno rozospatú Soňu do telefónu.

„Ahoj, stalo sa niečo?“

„Milujem tvoj optimizmus. Nič sa nestalo, iba chcem pozdraviť svoju milovanú žienku z nového zamestnania.“ Usmial sa pri predstave, ako sa jeho žena rozvaľuje v posteli.

„To je milé. Nemáš čo robiť?“

„Vlastne ani nie. Rudo a Gabi si dávajú načas, zákazník široko ďaleko žiadny, tak ti volám.“

„Si zlatý,“ povedala Soňa, ale v duchu si pomyslela, že Rudo ešte asi pomáha vyzliecť Gabi tú čipkovanú bielizeň, ktorú deň predtým ukazovala Alexovi. „Som hnusná,“ zašomrala.

„Čo si hovorila?“

„Že odteraz sa budem tešiť na takéto krásne rána,“ zaklamala, no vôbec z toho nemala výčitky svedomia.

Alex chcel niečo odpovedať, no dvere sa rozleteli a v nich sa objavil vyrehotaný Rudo, pridržiavajúci Gabike dvere. Takže Soni povedal len rýchle ahoj a bez toho, aby počkal čo odpovie, zrušil hovor.

„Ahoj,“ odpovedala hluchému telefónu a vyplazila jazyk. ‚Fakt som otrasná,‘ musela priznať sama sebe.

„Dobré ráno.“ Alex pozdravil prichádzajúcich a tiež sa usmial.

„Dobré? Ty ho máš len dobré? Tak to ťa ľutujeme, však Rudy? My máme po krásnej noci to najkrajšie ránko,“ zahrkútala Gabi, na Ruda vrhla zbožný pohľad a poslala mu vzdušný bozk. Alexovi tak naznačila, prečo sa zdržali. Zatváril sa rozpačito, lebo na takéto narážky u ženy nebol zvyknutý. A hlavne u ženy, ktorú pozná len pár hodín. Rudo si v dobrej nálade nič nevšimol.

„Čo máte dnes so svojou ženou na pláne?“ opýtal sa, keď si sadol za stôl.

„Zatiaľ neviem o ničom, prečo?“

„Gabi mala taký návrh,“ začal Rudo a Alexovi pri pohľade na rozžiarenú Gabiku napadlo, či nechcú usporiadať orgie spojené s grupensexom.

„... že by sme si mohli ísť večer niekam sadnúť. Aby sme sa lepšie spoznali. Aj s tvojou manželkou.“

Alex si vydýchol tak nahlas, že to počuli aj oni. Rudo sa zatváril nechápavo, Gabika pobavene. Tak pobavene, až mal pocit, že vedela, na čo myslel. Nervózne sa zasmial.

„Jasné, cinknem Soni, nech vybaví opatrovanie. To bude fajn,“ súhlasil, ale stále mal akýsi zvláštny pocit, že to až tak fajn nebude.

Soňa bez váhania súhlasila. Po tom, čo jej Alex povedal, bola na svoju nepriateľku zvedavá. Dosť ju prekvapilo zistenie, že na Gabi myslí ako na nepriateľku, keď jej vlastne nijako neublížila. Musel v tom byť ten ženský šiesty zmysel, ktorý v prípade najmenších náznakov pošle do mozgu varovné signály. Alebo sa v nej iba prebudila žiarlivosť. No a čo? Veď aj ona je len človek, ktorý má aj svoje horšie ja.

Gabi bola celý večer očarujúca, milá a vtipná, až v Soni vyvolala výčitky svedomia, že jej tak krivdila. Rozprávala o tom, aké to mala v živote aj napriek svojmu mladému veku ťažké. Na strednej sa bezhlavo zamilovala do muža...

„... fakt som netušila, že je Cigán. Mal tmavšiu pokožku, ale vyzeral skôr ako Španiel a bol veľmi milý. Upravený, slušný a inteligentný. Keď som sa napokon dozvedela, z akého prostredia pochádza, už som bola tehotná. Manuella má päť rokov a ešte svojho otca nevidela. On nemá záujem a ja som aj rada.“ Gabi stíchla, aby mali všetci dostatok času prejaviť súcit.

„Ale veď ty to zvládaš aj bez toho bastarda,“ pochválil ju Rudo a pritiahol k sebe.

„Takže máš jednu dcéru?“ opýtala sa Soňa so záujmom.

„Mám ešte syna. Volá sa Antonio. Má štyri roky. Pred dvoma rokmi sme sa s jeho otcom rozviedli.“

„Čo sa stalo?“ Soňu to naozaj zaujímalo.

„Vieš, čo je to žiť s mamičkárom? Peklo. Život ti organizuje svokra. Diktuje ti ešte aj to, čo máš variť.“ Gabi nad tou spomienkou ohrnula peru a striasla sa, akoby jej bola zima.

„Napriek tej smole si si udržala pozitívne myslenie a veselú povahu,“ zalichotil jej Alex, ktorým jej príbeh predsa len pohol. Soňa však opäť zachytila signály. Akosi jej Gabiky nedokázalo byť ľúto. Skôr nechápala, prečo liezla do postele s človekom, ktorého zjavne dostatočne nepoznala. A už vôbec nechápala rýchlosť, s akou táto žena znova otehotnela, vydala sa a ešte rýchlejšie sa rozviedla.

„A vy ako?“ zmenila odrazu Gabi tému.

„Oproti tebe takmer nuda.“ Soňa sa nedokázala prinútiť do milého tónu. Bolo jej proti srsti rozprávať tejto žene čokoľvek z ich súkromia. Dúfala, že s tým nezačne ani Alex. Márne.

„My sme spolu už osem rokov. Máme dvoch synov, Kubka a Maťka. Šesť a dva roky...“ začal Alex viac zo slušnosti než z ochoty. No Soňu to aj tak podráždilo. Načo jej hneď rozpráva o rodine? Len preto, že si priala to počuť? Už ho chcela pod stolom kopnúť, keď ho prerušil Gabikin výkrik.

„Kubka a Maťka?! Žartujete? Nikto normálny si nemôže pomenovať deti po postavičkách z rozprávky!“ začala sa smiať tak nahlas, až sa otáčali aj ostatní hostia.

Alex ľutoval, že vôbec niečo povedal.

„Asi nie sme úplne normálni,“ skonštatoval sucho.

„Och, dúfam, že som sa vás nedotkla. Iba mi to prišlo smiešne,“ ospravedlňovala sa a svoju ruku položila na Alexovu.

Soňa však mala na jazyku omnoho štipľavejšiu odpoveď.

„Ja som sa nerehotala ako koza, keď si povedala mená tvojich detí,“ precedila Soňa cez zuby a uprela na Gabi nevraživý pohľad. Tie dve práve vykopali vojnovú sekeru. Ani jeden z chlapov si to nevšimol.

„Ale no tak, kašlime na to. Predsa si nebudeme kaziť pekný večer,“ zašvitorila Gabi, aby ukázala, ktorá z nich dvoch je tá rozumnejšia. Mrchy ako ona sú pred opačným pohlavím vynikajúce herečky, a preto žiaden muž nemôže na prvý pohľad zistiť, že zásadne nehovoria to, čo si naozaj myslia.

Keď sa konečne rozlúčili, Soňa predpokladala explóziu. Na každé Alexovo slovo reagovala podráždene.

„Nemôžem uveriť tomu, aká si odrazu nepríjemná,“ vyprskol po tom, ako si striasla jeho ruku z ramien.

„Ja som nepríjemná?! Hlavne, že ty si tokal ako tetrov v ruji! Načo si takej krave rozprával čokoľvek o našej rodine?“

„Ona povedala o svojej, tak sa mi zdalo slušné povedať zase niečo o našej.“

„Kubka a Maťka?! Žartujete? Nikto normálny si nemôže pomenovať deti po postavičkách z rozprávky!“ pišťala Soňa napodobňujúc Gabikin hlas.

„Hlavne, že ona je úplne normálna, keď pomenuje deti po hrdinoch z telenovely!“ hučala a vôbec si nevšímala, že teraz sa pre zmenu ľudia na chodníku otáčajú po nej.

Alex sa ju snažil upokojiť, no nanešťastie zvolil spôsob, ktorý ju vytočil ešte viac.

„Vieš, že sa správaš úplne nevhodne? Tvoje reakcie sú dnes poriadne prehnané.“

To nemal hovoriť. To vôbec nemal hovoriť. Domov kráčali urazení. Babka by povedala, že idú ako dva nepárne voly.

Zato Gabi žiarila šťastím. Svojím skúseným okom spozorovala, že zasiala prvé semienko zlosti medzi Alexom a tou jeho Soňou. Do širokého úsmevu sa pred Rudom vôbec nemusela nútiť.

„Pekný večer, však?“ opýtala sa ho nevinne, akoby si vôbec nevšimla, že toto stretnutie bolo všelijaké, len nie príjemné.

„Myslíš? Tá Alexova žena sa mi zdala akási nervózna,“ zhodnotil Rudo.

„Čo ja viem, možno je taká povaha. Nie všetky ženy dokážu byť zaujímavé a vtipné zároveň.“

„Tak ako ty,“ doplnil Rudo a ona sa naňho usmiala ako slniečko.

„Možno preto chodil radšej na týždňovky,“ nadhodila Gabi a obaja vyprskli do bláznivého smiechu.

Koniec ukážky