E. Marsh

Smrť v bielom

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Smrť

v bielom

Text © E. Marsh

Design © Zuzana Katrušinová

Slovak edition © Perfekt 2011

Smrť

v bielom

Autor textu: E. Marsh

Jazyková redaktorka: Viera Gründlerová

Grafická úprava: Zuzana Katrušinová

Vydal Perfekt, a. s., Karpatská 7, 811 05 Bratislava, ako svoju 598. publikáciu.

Rok vydania: 2011

Zalomenie a príprava tlačových podkladov: Štúdio Perfekt

Tlač: Novoprint Slovensko, s. r. o., Zlaté Moravce

ISBN 978-80-8046-558-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Oliver Heller si vyzliekol biely plášť, nohavice, vyzul si biele topánky. Vkĺzol do drevákov a prešiel do zadnej miestnosti, kde boli sprchy pre zamestnancov. Horúca voda mu pomaly stekala po svalnatom tele. Mal pocit, akoby sa znova narodil.

Kým si krúživými pohybmi masíroval hruď, potichu si mrmlal:

– Aj dnes mám za sebou päť pitiev. Chcel by som vedieť, prečo doktor Müller zarába trikrát toľko ako ja! Veď ja zaňho oddriem všetko. Samozrejme, spolu s kolegami. Milostivý pán len sem--tam nakukne do pitevne, vydá pokyny, a potom – stelesnenie pánbožka! – zas kdesi odpochoduje. Sadne si za písací stôl, počíta, kalkuluje a vzápätí začne diktovať sekretárke. My pracujeme, ale slávu žne on! To je tá spravodlivosť! – rozčuľoval sa Oliver. Vedel, že proti šéfovi aj tak nič nezmôže. Taká obrovská nemocnica a na patológii má len štyroch zriadencov. – Samozrejme, na množstvo roboty nadávajú všetci, – zúril.

– Keby som tak bol mohol študovať! – Poutieral sa a vošiel do šatne. Keď sa preobliekol, vyšiel na chodbu. Tu sa takmer zrazil s doktorom Müllerom, ktorý práve niesol akési preparáty.

– Oliver, brzdi! Takmer si mi to vyrazil z ruky. A pritom sám vidíš, že mám gumové rukavice. Je to nebezpečná vzorka od chorého na aids. Práve ho diagnostikovali.

– Preboha! – zarazil sa Oliver.

– No, veď sa už tak nedes! Hádam predsa len pôjde o niečo iné, – upokojoval ho doktor Müller. Tvár mladého muža však pri tejto správe zbledla.

•

Mária Zeillerová privrela viečka. Žiadalo sa jej poleňošiť si ešte aspoň polhodinku. Už tri týždne nevstala z postele. Zdalo sa jej, akoby bola čoraz slabšia. V nemocnici sa síce pomerne rýchlo zotavovala zo zápalu pľúc, ale tu, doma, psychicky i fyzicky veľmi ťažko znášala, že musí ležať.

Prepúšťacia správa z nemocnice uvádzala vírusový zápal pľúc, preto aj doma denne dostávala injekcie. Chodila jej ich pichať obvodná sestra. Zvýšenú teplotu mala len popoludní a sestrička ju utešovala, že určite už onedlho bude môcť vstať a trošku sa poprechádzať. Samozrejme, len pomaly-pomaličky, ale predsa.

– Moja zlatá, len pomaly, pokojne. Nevstávajte predčasne, – pripomínala si trochu zachrípnutý hlas sestry Clémentine, – veď zo zápalu pľúc sa zotavuje aj niekoľko týždňov!

Márii sa cnelo. Chýbal jej snúbenec, Kurt Bohm. Odcestoval na služobnú cestu do Bruselu a vráti sa až o niekoľko dní.

Keď zazvonil zvonček pri vchodových dverách, práve sa pohodlnejšie usalašila v posteli. Prehodila si župan, podišla k dverám a spýtala sa:

– Kto je?

– Som ošetrovateľ, slečna Zeillerová! Prišiel som namiesto sestry Clémentine, dám vám injekciu. Mária pomaly odistila retiazku a otvorila dvere. – Dobré ráno! Nech sa páči.

Pred ňou stál vysoký, šarmantný, svetlovlasý, modrooký muž v stredných rokoch. Spod bieleho plášťa vykúkala bledomodrá košeľa moderného strihu.

– Nebojte sa, slečna! – upokojoval Máriu, ako vchádzal do bytu. – Uvidíte, ako sa budem snažiť, aby injekcia nebolela. Clémentine musí pomáhať v nemocnici, takže poverili mňa, aby som ponavštevoval jej pacientov. Nehnevajte sa, nemám veľa času. Ľahnite si, kým pripravím striekačku.

Otvoril príručný kufrík, vybral ampulku a jednorazovú injekčnú striekačku. Opatrne odpílil uzáver ampulky. Vtom nečakane ostro zvolal:

– Otočte sa, stiahnite si nohavičky! Prečo si už konečne neľahnete?!

Mária od prekvapenia na chvíľu onemela. – Ale, pane, veď dostávam injekciu do ruky!

Mužov hlas teraz už bol hrozivý:

– Vyzlečte sa! A už aj! Lebo oľutujete!

Máriu vyľakal drsný hlas a divý záblesk v mužových očiach. Zachvátila ju úzkosť, potom sa však podvolila, pristúpila k odostlanej posteli, vyhrnula si nočnú košeľu a stiahla si nohavičky. Ľahla si nabok ako človek, ktorý očakáva injekciu.

Vzápätí zacítila, ako sa jej zmocňujú silné ramená a obracajú ju naznak. Zúfalo sa snažila nadvihnúť, ale vtedy už útočník priľahol jej zmietajúce sa telo.

Chcela vykríknuť, no z hrdla sa jej nevydral ani hlások. Muž do nej vnikol tak živelne, že od bolesti omdlela. K vedomiu ju priviedol drsný hlas násilníka. – Ak sa opovážiš niekomu porozprávať, čo sa ti stalo, vrátim sa! A potom uvidíš! Aj tak som ťa označil.

Vstal, vošiel do kúpeľne. Pohrával sa so šnúrou na bielizeň.

– Ak ti je život milý, tak ani len necekneš, čo sa tu stalo. Ani priateľovi, ak vôbec nejakého máš. Lepšie urobíš, keď budeš čušať, lebo inak si ťa nikdy nevezme.

Mária vnímala len bolesť. Čierne kruhy pred očami nemizli ani vtedy, keď muž potichučky zavrel za sebou dvere.

•

– Toto je presne tristošesťdesiata, – rátala Clara skúmavky naplnené krvou.

Clara Gotthardová bola hlavnou sestrou v centrálnom laboratóriu. Hoci bola veľmi mladá, v laboratóriu sa jej darilo udržiavať prísny poriadok a medzi laborantmi a sestrami disciplínu. Bola nielen pekná, ale aj nezvyčajne rozhľadená a vzdelaná. Lekári, ba dokonca i Erich Koch, šéf laboratória, rešpektovali pedantnú Claru.

Veď všetci vedeli, že nemocnica by neprežila bez laboratórnych vyšetrení. Antverpská Nemocnica svätého Františka sídlila v centre mesta. Vďaka chirurgii a neurológii bola nemocničným zariadením uznávaným v celom Belgicku. Riaditeľ si vybral tých najlepších špecialistov, aby toto postavenie udržal. Clara sa pozrela na hodinky. – Preboha! – vzdychla si. – Už je deväť preč, a ešte mám toho toľko! Zatriasla skúmavkou, v ktorej bola nezvyčajne svetločervená krv. Odložila ju nabok. Hneď vytušila, že si bude vyžadovať ďalšie vyšetrenia. Rozdelila skúmavky a vyšla z miestnosti. Prešla do centrálneho laboratória, kde bolo už všetko pripravené. Vtom zbadala, že jej priateľka Eva Rothová sedí pred mikroskopom ako kôpka nešťastia. Nahla sa nad ňu, objala ju okolo pliec a opýtala sa:

– Eva, čo sa stalo? Je v tom Jean-Pierre? Nebodaj ste sa opäť pohádali?

– Nie, kdeže! Otca mi včera priviezli do nemocnice. S vírusovým zápalom pľúc.

– Ach, ty somárik. Preto ešte nemusíš plakať, určite sa oňho na oddelení skvele postarali. Poď, – chytila Evu za ruku, – vybehneme hore a spoločne ho navštívime!

Eva sa opäť rozplakala:

– Ale veď práve v tom je problém! Ráno si ma zavolal doktor Küchler. Povedal, že otca izolovali. Doterajšie vyšetrenia vraj signalizovali, že pravdepodobne má čosi s imunitou.

– Preboha! – Clara zatajila dych. – Hádam len nie aids?

– Zdá sa, že majú podozrenie, – vzlykala Eva, – ale popoludní hádam budú vedieť viac.

•

Axel Hungt pracoval na novozaloženom imunologickom oddelení antverpskej Nemocnice svätého Františka ešte len týždeň. Kolegovia odišli na obed, ale mladý lekár bol ešte taký očarený z nového nemocničného prostredia, že cítil, žeby neprehltol ani len sústo. Jediné, po čom túžil, bola káva. Vstal od stola, z vrecka vyhrabal zopár drobných a vyšiel na chodbu k automatu na kávu. S pôžitkom si upíjal z horúceho voňavého nápoja. Popozeral sa po chodbe. Bola pokojná, vozíky s obedom už dohrkotali, pacienti stíchli.

Druhú internú kliniku a imunologické oddelenie oddeľovala len dlhá chodba. Dvere z nej viedli do viacerých menších miestností. Tu prijímali pacientov, ktorých liečili ambulantne. Žiaden labyrint – od hlavnej brány po schodišti sa pacienti dostali rovno sem.

Axel po odbornej atestácii začínal v ambulancii. Ako internista. Neskôr atestácia z biológie a otcov dlhoročný priateľ Arthur Müller – hlavný toxikológ Nemocnice svätého Františka – pomohol mladému mužovi dostať sa práve na imunológiu.

Svetlovlasý, čiernooký a trochu nesmelý muž s chôdzou medveďa sa často dostával do rozpakov aj medzi mužmi, nieto ešte v spoločnosti kolegýň. Nadmernú plachosť zdedil po matke. Tá celý život trpko znášala manželovu diktátorskú povahu.

– Pán doktor, – Axela nečakane oslovila mladá, štíhla dievčina v bielom plášti a s podnosom v ruke.

Stáli na ňom vzorne vyrovnané prázdne skúmavky, vedľa nich ďalšie dve skúmavky s krvou.

– Ak sa nemýlim, pracujete na novom imunologickom oddelení. Chcela som tam odovzdať tieto vzorky krvi, – ukázala sestra Clara na dve skúmavky, – ale nikoho som tam nenašla. Zdá sa, že všetci odišli na obed. Preto som si dovolila osloviť vás.

Axel mimovoľne spočinul na štíhlej sestrinej postave, potom náhle ako človek, ktorý práve precitol zo sna, v rozpakoch vyhŕkol:

– Slečna, vypijem kávu a hneď sa tam vrátim.

– Ale, pán doktor, – namietala Clara vyčítavo, – to ani nechcete vedieť, prečo vám centrálne laboratórium posiela túto krv na skúšku?

– Ale iste, iste… takmer som zabudol… – v rozpakoch jachtal Axel.

– K obidvom vzorkám sme priložili výsledky vyšetrení z nášho laboratória. Pri obidvoch sme totiž zistili, že počet T-lymfocytov nedosahuje ani tretinu normálnej hodnoty. Preto vás šéf laboratória doktor Koch prosí, aby ste to skontrolovali. Podľa možnosti okamžite. Obaja pacienti ležia na internom a keď sa podozrenie doktora Kocha potvrdí, treba ich okamžite izolovať.

Sestra sa na lekára milo usmiala, rozlúčila sa a odišla. – Samozrejme, hneď sa vrátim a urobím to! – zavolal za dievčinou. – Keď skončím, prinesiem vám vzorky do laboratória.

Keď prechádzal po chodbe, prišlo mu na um, že nízky počet T-lymfocytov znamená, že tí dvaja nešťastníci majú oslabenú imunitu!

Pridal do kroku a posledné metre takmer prebehol.

•

Zvonček pri dverách zazvonil tak ostro, že prehlušil aj Máriine vzlyky. Mladá žena však nebola schopná pohybu. Najprv bolo počuť buchot na dvere, neskôr aj zvučný hlas sestry Clémentine:

– Vstávajte, moja zlatá! Už aj tak meškám! Dnes mám veľa pacientov! Otvorte už, preboha!

Mária sa pokúsila pozviechať a pomaly prešla k dverám. Keď uvidela známu tvár sestry Clémentine, rozplakala sa tak usedavo, že sestra zamrela od prekvapenia. Máriu poznala ako pokojnú, vyrovnanú mladú ženu a tento takmer hysterický záchvat si nijako nevedela vysvetliť.

– Moja zlatá, – objala mladú ženu okolo pliec, – poďte a porozprávajte mi, čo sa stalo!

Clémentine sa usadila v jednom z kresiel, ktoré pod jej váhou zaprašťalo.

Mária medzitým zašla do kúpeľne a umyla si tvár. Keď sa vrátila do izby, už len sem-tam ticho vzlykla.

– No, no, – chlácholila ju Clémentine. – Hádam ste len nedostali zlú správu od snúbenca?

Mária sa hanbila vyrozprávať, ako ju znásilnil neznámy muž. Už-už sa rozhodla, že sa sestre zverí. Ale vtom zas mala pred očami neznámeho muža, ako sa jej vyhráža. Radšej mlčala a skúšala potlačiť vzlyky.

Clémentine medzitým pripravila injekciu. Gumovou manžetou stiahla Máriino rameno a injekciu opatrne vpichla do žily. Vydezinfikovala vpich a priateľsky začala:

– Keď nechcete, nemusíte mi o tom porozprávať. Do zajtra sa určite upokojíte. Ale ak ide o lásku, potrvá to aj niekoľko týždňov. Pre istotu vám niečo nechám. Na upokojenie. Jednu pilulku užite hneď, druhú pred spaním.

Keď sestra odišla, Mária pre istotu zahasprovala dvere. Potom sa vyčerpaná zvalila na posteľ. Chcela si ešte raz premyslieť, čo urobiť. Bála sa neznámeho, jeho násilia. I toho, že sa vráti. Samozrejme, bála sa aj iného. Ak sa to jej snúbenec dozvie, možno ju opustí, hútala. Pri tejto myšlienke jej stiahlo žalúdok.

•

Vo veľkej sále zhasli svetlá. Reflektory zamierili na pódium, kde stál plešatý, drobný, starší muž. Mikrofóny zosilnili jeho hlas natoľko, aby aj tí, čo sedeli v zadných radoch, zreteľne počuli všetko, o čom referoval profesor Thomson. Tento známy vedec bol pôvodom Američan a pracoval ako vedúci amsterdamského výskumného pracoviska zameraného na výskum aidsu. Profesor Thomson charakterizoval aids ako epidémiu a nazval ho hrozivým strašným nebezpečenstvom. – Ak sa nám vo výskumoch nepodarí dostať ďalej, – tvrdil, – aids bude znamenať obrovské nebezpečenstvo pre celé ľudstvo.

Jeho prednášku dopĺňala projekcia diapozitívov a grafov, ktoré otriasli aj prítomnými lekármi. Imunitná nedostatočnosť si vyžadovala vo svete čoraz viac obetí.

– Čo prinesie budúcnosť? – profesor Thomson skončil svoju prednášku otázkou. Zreteľne si uvedomoval, že lekárska veda je dnes ešte úplne bezmocná voči tejto strašnej pliage.

Zapadajúce slnko ožiarilo moderné budovy mesta Jinja na brehu Viktóriinho jazera. Jinja bola druhým najväčším mestom Ugandy. Svetová zdravotnícka organizácia WHO nenadarmo zorganizovala medzinárodnú konferenciu práve tu: veď aids si našiel svoje prvé obete vo východnej Afrike.

Profesor Thomson zodpovedal otázky prítomných, potom zišiel z pódia a sadol si medzi poslucháčov. Odznelo ešte niekoľko kratších vystúpení. Do diskusie sa zapojili najmä imunológovia zo západoeurópskych krajín. V krátkosti referovali o osude chorých na aids a informovali aj o niektorých liečebných metódach. Žiaľ, výraznejším úspechom sa nemohol pochváliť nik. Zhodli sa však na tom, že dĺžka života chorého na aids závisí od individuálnych faktorov.

Pre účastníkov konferencie organizátori pripravili výlet k Owen Fallu – k najväčšej hydroelektrárni na nílskych kaskádach vo východnej Afrike. Pre európske oči to bol úchvatný pohľad: vody Riponu padali cez turbíny do hlbín, cez šantiace kvapôčky vody sa lámali slnečné lúče a vytvárali dúhu nad zúriacim Nílom. Na druhej strane, niekoľko sto metrov za násypom sa vinula cesta spájajúca Jinju s Kampalou, hlavným mestom Ugandy. Pod ňou sa valili vody majestátneho Nílu. Voda tu bola taká čistá, že keď ste sa nahli ponad zábradlie násypu, v hlbinách ste mohli vidieť celé húfy rýb.

Dvadsaťčlenná spoločnosť sa po nádhernom zážitku vrátila do hotela. V rozhovore ešte chvíľu doznievali prírodné krásy Afriky, ale vzápätí sa diskusia opäť zvrtla na strašnú chorobu – aids. Zrejme to spôsobila úchvatná scenéria a nezáväznosť rozhovorov, ale diskusia bola ešte iskrivejšia než na konferencii. Najmä profesor Thomson bol vo svojom živle. Ukázalo sa, že táto téma mu bola veľmi blízka.

Profesor ešte aj počas večere vášnivo rozprával o imunológii a o možnostiach boja s aidsom. V tejto oblasti bol mimoriadne podkutý a mal vynikajúce rečnícke schopnosti, preto ho všetci pozorne počúvali.

Niekto sa však už počas prednášky len veľmi ťažko sústreďoval na to, čo hovoril profesor Thomson. Bol to Harry Jefferson z oddelenia imunológie antverpskej Nemocnice svätého Františka. Očarila ho jeho susedka, Johanna Wooleyová, mladá žena s ohnivočervenými vlasmi. Keď ich vzájomne predstavili, cítil, ako úžasne naňho zapôsobila táto žena. Nikdy v živote nepocítil takú intenzívnu vášeň. Ani pri svojej žene Florence, keď si ju bral. Z horúcej lásky však ostali už len tlejúce uhlíky. Žili spolu už počas vysokoškolských štúdií a tento vzťah pomaly prešiel do manželstva. Florence skončila biológiu a rovnako ako Harry pracovala v Nemocnici svätého Františka v laboratóriu. Podobné záujmy a spoločná práca ich k sebe veľmi silno pútali. Lenže v poslednom čase akoby ich vzťah trošku ochladol.

– Možno to spôsobuje jej silná túžba po dieťati, – uvažoval Harry a jeho pohľad opäť spočinul na Johanne.

Ako vysvitlo, pracovala na internej klinike v Bruseli.

Osud chcel, aby na ugandskú konferenciu vycestovala práve ona. Namiesto kolegu, ktorý ochorel. Johanna bola chirurgička, ale výskum aidsu zaujímal aj ju.

Harry pri večeri mlčal. Usiloval sa pozorne počúvať, ale celým svojím telom vnímal iba Johannu. Mladá žena bola nielen neuveriteľne pekná, ale ako si z jej otázok hneď všimol – bola rozhľadená a múdra. Zdalo sa, že to oceňuje aj profesor Thomson, ktorý evidentne rád odpovedal na otázky šarmantnej kolegyne.

– Ako vidím, vy v Bruseli sa naozaj seriózne venujete otázkam aidsu. Hoci, ak sa nemýlim, ste chirurgička, nie výskumníčka. Z vašich otázok vyplýva, že imunológia prenikla už aj k chirurgom. Preto sú vaše úvahy pre nás všetkých veľmi zaujímavé. Blahoželám, kolegyňa. Ešte ste veľmi mladá, čaká vás skvelá budúcnosť.

– Na našej klinike, – vravela Johanna skromne, – ešte len hľadáme príčiny imunitnej nedostatočnosti. Snažíme sa spolupracovať s viacerými inštitúciami. S prevratnými výsledkami sa však zatiaľ pochváliť nemôžeme.

– Žiaľ, – pridal sa profesor, – tak je to na celom svete.

K praktickým postupom pri liečbe sme sa nedopracovali. Chcel som len zhrnúť tie možnosti, pomocou ktorých možno predĺžiť pacientom život – to bol cieľ mojej prednášky, – prívetivo sa usmial na Johannu. Po večeri sa všetci trochu uvoľnili. V živých rozhovoroch si vymieňali celodenné dojmy. A tešili sa na safari, na ktoré sa prihlásilo všetkých dvadsať prítomných.

•

Axel Hungt chvíľu uprene hľadel na výsledky dvoch krvných skúšok. Potom precitol a uvedomil si, že okamžite treba konať. Vedúci oddelenia imunológie Harry Jefferson bol na konferencii v Ugande, a tak zaklopal na dvere pracovne jeho zástupcu – Carla Hensona. Pre istotu si zobral so sebou aj výsledky.

Keď Henson zbadal nízky počet lymfocytov, siahol po telefóne a vytočil číslo laboratória.

– Prosím si doktora Kocha, – ostro prikázal a vzápätí pokračoval:

– Erik, tu je Carl. Mali ste pravdu, máme rovnaké výsledky: obidvaja pacienti trpia imunitnou nedostatočnosťou. Okamžite ich izolujte! Idem k vám a spolu s internistami prekonzultujeme terapiu.

Carl položil slúchadlo a opäť si pozorne prezrel výsledky. Axel videl, ako šéfovi nervózne myká hánkami.

– Vieš, zdá sa, že už aj u nás sú pacienti so získanou imunitnou nedostatočnosťou. Musíme sa dozvedieť všetko o týchto dvoch mužoch! Aj o ich súkromí.

– To je dosť nevďačná úloha! – podotkol Axel bezradne. – Strašne nerád sa prehrabávam v súkromí iných.

– Predstav si, ani ja to nezbožňujem! – podráždene odvetil Carl. – Ale teraz je to potrebné, rozumieš!

Potom trocha pokojnejšie dodal: – Už ťa nepotrebujem, je dosť neskoro, choď domov. Zajtra urobíme zopár kontrolných vyšetrení na chirurgii a na internom, možno aj na gynekológii. Zrejme budeme musieť zorganizovať aj kontrolu krvnej banky, veď pri operáciách môžeme čoskoro potrebovať krv. Doteraz sme ju z tohto hľadiska nepreverovali. Možno by sa to dalo zvládnuť už na budúci týždeň.

•

Muž vytiahol vreckový zápisník a položil ho na stôl. Na prvú stranu napísal: Mária Zeillerová, banková úradníčka. Vedľa mena pripísal veľkú jednotku.

Široko sa usmial a uspokojene si povzdychol:

– Označil som prvú ženu. A koľko ich ešte bude v tomto zápisníčku. Keď sa zaplní, splním si svoju povinnosť!

Položil pero a zahľadel sa do kalendára na stole.

– Nasledujúci prípad musím zorganizovať veľmi dobre. Musím si to celé dokonale preveriť a pripraviť.

Vošiel do kúpeľne a začal sa holiť. Zdalo sa mu, že našiel zmysel života: trest, ktorý dievčatám vymeral, ho plne uspokojoval.

– Tá hlúpa hus, – spomenul si na Máriu. – Tak sa bála, že sa takmer ani nepohla. Samozrejme, vyľakali ju moje hrozby na rozlúčku. Zaslúži si to, aj ona, aj tie ďalšie, ktoré budú nasledovať.

Pofŕkal si tvár vodou po holení a pozrel sa na hodinky. Uvedomil si, že sa musí ponáhľať, veď ho poznajú ako dochvíľneho a spoľahlivého pracovníka.

– Teraz nemôžem hazardovať s ničím, inak sa mi to nepodarí, – ubezpečoval sa.

Rýchlo sa obliekol, pripravil si kľúče od auta, čiernu aktovku a zamkol za sebou dvere.

•

Johannu zobudil telefón. Včera sa všetci dohodli, že vyrazia o šiestej. Požiadala preto recepciu, aby ju o piatej zobudili a na pol šiestu si objednala raňajky. Trošku sa popreťahovala na posteli a potom vošla do kúpeľne. Keď hotelový sluha priniesol raňajky, čerstvú pomarančovú šťavu, šunku s vajcom, hrianky, horúci čaj, maslo s džemom a kávu, pocítila ukrutný hlad. Nenechala ani omrvinku. Zišla do haly. Harry Jefferson tam už bol.

Keď sa objavila, Harry sa jej hneď prihovoril:

– Dobré ráno, kolegynka! Spali ste dobre? Oddýchli ste si po včerajšom vyčerpávajúcom dni?

– Dobré ráno, pán doktor! – usmiala sa Johanna na štíhleho sympatického muža. – Dúfam, že ste sa pripravili na dnešný výlet! Zdá sa, že aj ostatní tu čochvíľa budú.

– Môžem byť vaším spoločníkom? – milo sa Harry opýtal.

– Veď aj teraz ním ste, ako všetci ostatní, – odvetila mu trošku v rozpakoch.

Muž zneistel:

– Ale, iste… Ale ja som to tak nemyslel.

– Dobre, spokojne si vedľa mňa sadnite, – znova sa usmiala mladá chirurgička.

Aj jej sa tento muž príjemného zovňajšku na prvý pohľad zapáčil a lichotilo jej, že ju Harry tak neskrývane obdivuje.

V autobuse ich sprievodca v krátkosti oboznámil s ugandskými zvykmi. Pri pohľade z okna Johanna skonštatovala, že ženy nosia krikľavé široké sukne. Živôtik tesne priliehal a krátke rukávy ako krídla povievali okolo.

– Ak sa nemýlim, toto oblečenie sa nosilo v minulom storočí v Anglicku. Možno ho sem priniesli prví misionári, – rozmýšľala. Harry len prikyvoval, lebo v dámskom oblečení sa vôbec nevyznal. Sám bol trocha konzervatívny a starostlivosť o svoj zovňajšok prenechával Florence. Zvykol si, že sa manželka postarala o všetko. Nenávidel nakupovanie.

Autobus ich priviezol na letisko, priamo k lietadlu DC-3 pripravenému na odlet ku kabaleským vodopádom a do národného parku. Po polhodinovom lete vystúpili do takej horúčavy, že ledva lapali po vzduchu. Nastúpili do štyroch terénnych vozidiel a sprievod sa pohol.

Cesta netrvala dlho – čoskoro sa ocitli v skutočnom prírodnom raji. Divá zver voľne sa pohybujúca po okolí ich očarila, veď doteraz ju takto mohli pozorovať len v zoologickej záhrade alebo vo filmoch.

Slony sa správali veľmi mierumilovne, sem- -tam zatrúbili a šli ďalej. Okolo poletovali rozličné druhy vtákov. Veselo si štebotali a vyvolávali na kačice plávajúce po Níle. Antilopy zastali, ustrašene sa poobzerali a v skupinkách pokračovali ďalej. Leopardy sa pokojne vyhrievali na slnku a z pokojného vylihovania ich nevyrušil ani hukot motora.

Harry nebol schopný nerušene pozorovať toto úžasné safari. Tak nepredstaviteľne túžil po Johanne, že takmer nevnímal jedinečné krásy národného parku.

Hostitelia sa postarali skutočne o všetko, aby sa hostia cítili dobre. Ale v popoludňajšom úpeku už všetci boli veľmi malátni. A tak ich odviezli naspäť do hotela.

Profesor Thomson ich pred večerou ešte naposledy zvolal. Dohodli sa, že v budúcnosti budú v kontakte častejšie, že sa nezabudnú navzájom informovať o svojich výsledkoch. Takisto sa dohodli, že profesor sa pokúsi čoskoro zorganizovať podobné stretnutie v Holandsku.

Na druhý deň ráno sa všetci rozišli. Harry a Johanna leteli rovnakou linkou, a tak mali dosť času aj na dlhé rozhovory. Keď v Bruseli vystúpili z lietadla, obaja cítili, že toto stretnutie nebude posledné.

– Môžem vám zavolať? – spýtal sa Harry, ktorým zmietala neistota i nádej. Potom doložil:

– Ak dovolíte, Johanna, rád by som vás čo najskôr navštívil. Už pozajtra by som sa mohol zastaviť tu, v Bruseli.

Johanna prikývla. Cítila, ako úžasne ju tento muž priťahuje, hoci rozum ju varoval, že radšej mala povedať nie.

•

– Sú to len tri dni, čo som sa vrátila z nemocnice, – uvažovala Helga Strobová, – a už sa cítim oveľa lepšie. – Po operácii žalúdka ma síce všetko bolí, lenže teraz sa už môžem aspoň poprechádzať.

Zišli jej na um primárove slová, aké je dôležité dodržať prísnu diétu. Vedela, že to nebude problém, veď matka sa postará o všetko. Aj teraz zháňala pre ňu na trhu čerstvé ryby. Helgine myšlienky pretrhol zvonček pri dverách.

Obliekla si župan a potom sa spýtala: – Kto je?

– Som z obvodnej ambulancie, prišiel som vás skontrolovať, – počula zvonka.

– Naozaj? – zvolala dievčina prekvapene. – V nemocnici mi o tom nič nepovedali. A o dva dni idem na kontrolu k primárovi.

– Prosím, otvorte, nezdržím vás dlho!

Helga otvorila dvere. Uvidela príjemného muža v bielom plášti s lekárskym kufríkom v ruke.

– Dobré ráno, slečna! Ako sa cítite?

– Ďakujem, pán doktor, dobre, oveľa lepšie. Snažím sa dodržiavať diétu, ktorú mi v nemocnici predpísali. – Veľmi správne! – Muž vošiel do bytu a starostlivo zavrel dvere. – Nemám veľa času, musím navštíviť ešte viacerých pacientov. Prosím, vyzlečte sa, vyšetrím vás!

– Prečo, pán doktor? Rana sa mi krásne hojí a prestali aj žalúdočné ťažkosti.

Návštevník sa zrazu neuveriteľne zmenil. Úctivé správanie zmizlo, v očiach mu zahorelo a ostro vyriekol:

– Vyzlečte sa, lebo oľutujete!

Helga sa od prekvapenia nedokázala ani len pohnúť. Neznámy pristúpil tesne k nej, strhol z nej župan i nočnú košeľu, jednou rukou ju objal, druhou zakryl ústa hotujúce sa na výkrik. Zatiahol dievčinu do izby a na pohovke ju za pár sekúnd znásilnil. Keď sa Helga trošku uvoľnila zo zovretia, začala tak revať, že sa až steny chveli. Muž sa v behu obliekol, schmatol tašku a ledva stihol zavolať:

– Ak o tom čo len cekneš, opäť ťa navštívim! Radšej čuš, aj tak ti už nič nepomôže, veď som ťa označil!!!

Treskol dverami a zbehol po schodoch. Ako- -tak sa upokojil až za druhým rohom.

Dočerta aj s beštiou! Ako som si to všetko pekne naplánoval! Takmer to tým krikom pokazila! Nevadí, označená je, a to je dôležité. Nabudúce budem opatrnejší, – pri tejto myšlienke mu na tvári zaihral znetvorený úsmev.

•

Luise Hollerová zoradila skice a znova si ich pozorne prezrela. S uspokojením zistila, že modely sa jej vydarili – presne podľa súčasnej módy.

Šaty, sukne i blúzky športového strihu pôsobili veľmi elegantne. Luise cítila, že sa jej podarilo vytvoriť niečo, čo poteší niekoľko stovák zákazníčok.

Pozrela na hodinky. Ešte má čas na kávu. Byt mala vedľa starej radnice a cesta k módnemu salónu trvá autom len pätnásť minút. Najmä keď nie je hustá premávka, dumala dievčina, musí sa dostať na Schwibbögen.

Už štyri roky žila v Regensburgu, ktorý – ako si už viackrát uvedomovala – sa krásou vyrovná Salzburgu. Luise skončila štúdium módneho návrhárstva práve v Salzburgu. Jej rodičia tam žijú dodnes. Keď sa dozvedela, že preslávený regensburský módny salón a inštitút módy vypísali konkurz na miesto módneho návrhára, ihneď sa prihlásila. Predtým skúsila šťastie vo veľkých obchodných domoch v Salzburgu, ale nesedelo jej to. Nemohla naplno rozvinúť svoju fantáziu. Aj umelecké sklony boli skôr prekážkou, keďže sa tam pripravovali len veľké série modelov. A tak bola šťastná, keď sa jej podarilo získať toto miesto. Odvtedy bola veľmi úspešná, hoci mala len dvadsaťdeväť rokov.

Keď vstúpila do salónu, inštinktívne hľadala Pierra Matignoniho, módneho návrhára z Paríža. Módny salón s ním uzavrel zmluvu na dva roky. Ako odborníkovi – módnemu špecialistovi mu ponúkol hviezdny plat. Možnosť pracovať s Pierrom bola Luisinou veľkou príležitosťou. Veď Pierre bol uznávaným návrhárom vo Francúzsku, a pod jeho vedením sa mohla zdokonaľovať aj ona. Spájali ich však nielen odborné, ale aj citové putá. Luise sa už teraz neraz znepokojovala, čo bude po tom, keď sa Pierre vráti do Paríža. Ťažko si vedela predstaviť život bez tohto štíhleho bruneta, ktorý bravúrne zvládol úskalia nemčiny. Celá jeho osobnosť vyžarovala akúsi aristokratickú jemnosť. Luise hneď vycítila, že Pierre má zlú náladu.

– Skice už máš hotové? – spýtal sa zamračene. – Na dnes sa ohlásili zákazníci z Amsterdamu aj z Bruselu, rád by som im predstavil tvoje nové kreácie.

– Áno, všetko mám so sebou. Vyzerá to tak, že sa mi teraz podarilo niečo originálne. Budeme mať dnes zlý deň, však Pierre? – opýtala sa Luise. – Dúfam, že dnes večer prídeš, veď si si ma už takmer dva týždne ani nevšimol, – trošku zvýšila hlas a odhrnula si kader z čela.

– Drahá, veď vieš, koľko mám roboty! Úspech novej kolekcie je aj mojím úspechom.

– Iste… ale aj tak sa mi zdá, že ma v poslednom čase dosť zanedbávaš.

Nepríjemný dialóg prerušil príchod prvých zákazníkov. Muž stredného veku s atletickou postavou a so začínajúcou plešinkou pristúpil k Pierrovi. Objal ho a vrúcne povedal: – Drahý Pierre, tri dni bez teba boli pre mňa nesmierne ťažké. A pritom si sľúbil, že ma v Bruseli navštíviš! Ja som ti volal, ale nedvíhal si. Hádam…

Pierre ho v rozpakoch prerušil:

– Vieš, mal som toho priveľa.. Dovoľ, aby som ti predstavil našu návrhárku s neskonalou fantáziou: Luise Hollerová. – Pierre sa obrátil k mladej žene: – Dovoľ, Luise, aby som ti predstavil Emanuela Friza, nášho budúceho bruselského zákazníka.

Luise videla, že týchto dvoch spája dávne, blízke priateľstvo. Zároveň ju prekvapilo, že Pierre pred ňou doteraz nikdy nespomenul toto meno.

•

Oliverovi Hellerovi sa nepáčili nové poriadky na prosektúre. – Aj doteraz sme robievali viac, než sme mali, ponosoval sa priateľovi. Ten býval o poschodie vyššie a po večeroch, keď obaja mali čas, zahrali si karty alebo len tak popíjali. Hansovi bol svet nemocnice vzdialený, ale vždy sa zaujímal o Oliverove správy. Hans pracoval v blízkom supermarkete, bol vedúcim oddelenia mäsa a mäsových výrobkov. Spájalo ich aj to, že obidvaja boli slobodní a ani jeden z nich nemienil na tom tak skoro niečo meniť.

– Teraz sa u nás všetci zbláznili, – hundral Oliver. Vyzerá to tak, že dvom pacientom zistili aids. Preto chcú zaviesť novoty aj pri pitvách, sprísnia predpisy a nám tým, samozrejme, len pribudne robota. Lenže doktorovi Müllerovi ani ďalším lekárom práce nepribudne, odnesieme si to len my v pitevni.

– Čo by si chcel, Oliver? Veď sú to lekári, ich robota je inakšia! – Dobre, uznávam! Je to však poburujúce – celý deň presedia za písacím stolom, skúmajú všelijaké vzorky, dôležito hľadia do mikroskopu… A my sa musíme na pitvu tak naobliekať, ako keby sme boli kozmonauti. Predstav si, – nalial si ďalší pohár piva, – podľa nových predpisov musíme každého mŕtveho pitvať tak, ako keby mal aids! Dočerta s tým všetkým! Idem sa zdivieť z plastového krytu na tvári, dvojitých gumových rukavíc a z ťažkého nového oblečenia. Po štvrťhodine sa ideme zadusiť, ale oni nie a nie zľaviť z predpisov.

Odpil si veľký dúšok a vehementne pokračoval:

– Netuším, z čoho majú strach. No lekári vždy niečo vymyslia. Samozrejme, my si to odnesieme.

Ale, Oliver, – Hans nechápavo hľadel na kamaráta. – Lepšie je veci predvídať, akoby sa malo stať niečo hrozné. Nechápem, prečo sa tak rozčuľuješ. Predpis je predpis! Lekári sa evidentne boja nákazy.

– Podľa mňa je to volovina, – prerušil ho Oliver. – Veď aids sa prenáša najmä pohlavným stykom.

– Nemudruj starec! – oponoval Hans. – Nedávno som čítal článok o aidsi. Vysvetľovali v ňom, že sa dá získať viacerými spôsobmi. Je síce pravda, že aj tam na prvom mieste spomínali sexuálny styk.

Rozhovor na chvíľu stíchol, obaja sa venovali vlastným myšlienkam.

Bavme sa o príjemnejších témach, – navrhol pokojnejší Hans. – V obchode som sa dnes zoznámil s príjemnou kočkou. Aj tebe by sa páčila. Dohodol som sa s ňou, že ju niekedy aj s kamarátkou vezmeme do baru. Na večeru. Dúfal som, že ťa takisto poteší malé dobrodružstvo. Nezáväzne. A potom by sme s nimi mohli stráviť príjemnú noc, čo povieš? – zaškľabil sa Hans.

•