Kapusta Miro

Nulová gravitácia

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Miroslav Kapusta, 2012

Ilustrácie © PH Mabe, 2012
© HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk,www.hladohlas.sk
Design obalu © Ľubomír Kapusta, 2012
Design vnútra © Pavel „Hirax“ Baričák, 2012
1. vydanie
Martin 2012

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

ISBN 978-80-89502-26-4

„Keď poviem amen,

to ešte nie je tma...!“

(autor)

Aká škoda že viem iba písať

Ležal som pri tebe tak blízko

ako to len bolo možné

miestami aj bližšie

a ty si sa v bode zlomu robila

že spíš

viac ako ti bolo milšie

iba ja nie

viem to celkom isto

Rozbil som ti atóm...

Dnes ráno som sa prebúdzal

s nástojčivou túžbou povedať ti:

Milujem ťa...!

ale ty si bola v inej izbe

a ja v inom živote

Toto sa nemalo stať!

Vonku prvýkrát zasnežilo

ten gauner zo štvrtého už opäť durí basy

a dievčaťu odnaproti prikyvujem na dobré ráno

akoby sa nič nestalo

Ľudia sú blázni

za vznik brázdy dokážu obviniť aj vranu

a ja dnes nechcem starnúť

iba si tichom zrátať všetky nuly

a jednotku načisto vypľuť spomedzi zubov

Podľa všetkého som nulou miliónový

– debil!

Aká škoda že viem iba písať

lebo to je skoro to isté

ako byť nemý...

Amen a tma

Zobúdzam sa nerád

na dlážke vždy nachádzam tie isté rána

pohodené ponožky a zo tri verše slnečnej básne

ktorá mi spoza záclon cez oči opatrne lezie na nervy

Učím sa žiť naspamäť

čiernej káve nevyčítať temno zŕn

a z pomyselných škvŕn iba bielo páchnem

v studenom predstieraní dňa

Včera bol koniec sveta

len Boh opäť meškal na posledný súd

Tvárim sa že som si to nevšimol

že mi zo zárubní unikol ten festival zím...

– Mimochodom

nezdá sa ti

že máme akosi priveľa dverí

aj k sebe...?

... ale na druhej strane

aspoň je vyvetrané!

Čas stíchol penou na červenom

ktoré som nechal zovrieť medzi zubami

a kým nám svetlo opäť zatemní len rozkrok

pokúšam sa aspoň o zateplené predpovede

aj keď

viem že prorok zo mňa nikdy nebude

hoci dokážem vidieť všetko

všetko –

len k svojim deťom akosi nedovidím...!

Na alibizmus však nikdy nie je neskoro

som samému sebe tečúci piesok

a po poslednej modlitbe mi už môžete vytrhnúť

aj zdravú stoličku!

Zaspávanie je len tichá skúška na smrť

Niektoré tmy sú biele

valia sa ako steny

a žiadajú vrátiť požičaný čas

ale ja milujem slnko

ktorým na mňa svietiš

aj tvoju oblohu

s ohanbím...

Dnes sa mi pojmy akosi mizerne definujú

robím si to

ťažším ako sa pôvodne zdalo

a v chlípaní čaju

hľadám dôvod prečo sa nebáť

Od susedov počujem trieskať päsťou...

Aj to je riešenie

keď ťa prekryje správna vozová plachta

Ty mi však piješ z dlane

a ja ti vyjedám odkvapkané

Zo striech počujem stekať hladké šupiny pstruhov

z ulíc vyť mokré suky

záludne až mi z prekliatia uletenou včelou

tŕpne každá veta

ktorú som doposiaľ nestihol vysloviť

Áno sú dni keď mám človeka rád

ale v princípe ma už ľudia serú...

Vydal by som zákaz zhromažďovania

s dovolením iba vo dvojici

aj keď viem

pri svojom šťastí

– ty zaspíš s rumencom na líci

a ja nepárny

sám kdesi na ulici

Básnik je človek
ktorý si to môže dovoliť

Nemám rád dni

o ktorých sa hovorí

že sú ako vymaľované

Potom sa bojím vyjsť na ulicu

že sa zafarbím

že budem dýchať iba sucho pastelové tiene

a v jamkách z vypadnutých očí

si budú robiť hniezda čierne drozdy

ktorým nedokážem každé ráno zožrať

toľko radosti zo života

Nepotrebujem rám

a k takému obrazu zo všetkých strán privolávam

do hromov blesky

ale keď neprší – nesnažím sa kvapkať...!

Tak oceň milá

moju snahu

keď ostávam doma

a z tvojho hlasu iba sajem mliečnu dráhu

anjelsky i zversky

od očí až k bradavkám

Smrť nie je nič iné
iba slepý hodinár

Na svete je mnoho osamelých mužov

majú ženy

majú deti

majú milenky a prácu čo ich zhltla za živa

a napriek tomu píšu básne

Každý deň hádžu lasom

neschopní si priznať prílišné perforovanie tela

z ktorého sa mimovoľne uniká

každý deň niekam...

Vždy som ich priťahoval

zatváral skicár

z ktorého maľbou nikdy nebudú

a oni

– nikdy vlastne ani neodišli

Dotierajú s rozpustenými tkaničkami od topánok

s vykasanou košeľou

prepoteným podpazuším

plejboji i trosky v tričkách s „OuKej“

a ja sa hrám

že im to všetko dokážem odpustiť

len jedno neviem

– hniť

mäsom na červeno

Hodiny ešte tikajú leto

ale lavička už chystá jesenný dizajn

– všetko má svoj význam

aj prelet života nad hodinovou vežou