Jane Austen

SÍDLO
MANSFIELD

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2010

Translation © Beáta Mihalkovičová 2010

ISBN 978-80-8085-965-7

PRVÝ DIEL

Prvá Kapitola

Asi pred tridsiatimi rokmi sa slečne Márii Wardovej z Huntingdonu, s venom iba sedemtisíc libier, pošťastilo upútať sira Thomasa Bertrama, majiteľa sídla Mansfield Park v kraji Northamptonshire,* a povzniesť sa na pozíciu baronetky so všetkými pôžitkami a výsadami, prináležiacimi k nádhernému domu a obrovskému príjmu. Celý Huntingdon híkal nad touto veľkolepou udalosťou a samotný nevestin strýko, právnik, skonštatoval, že jej chýbalo ešte aspoň tritisíc libier, aby mala na takúto partiu oprávnený nárok. Z jej vysokého postavenia mali mať úžitok aj jej dve sestry, a ich známi, ktorí považovali slečnu Wardovú a slečnu Francis za takmer rovnako pekné ako slečna Mária, sa nezdráhali predpovedať, že sa aj ony takto výhodne vydajú. No na svete, pravdaže, nežije toľko bohatých mužov ako pekných žien, ktoré si ich zaslúžia. Na sklonku nasledujúcich šiestich rokov sa slečna Wardová cítila poctená náklonnosťou k reverendovi Norrisovi, švagrovmu priateľovi, ktorý však nemal žiadny osobný majetok, a slečna Francis dopadla ešte horšie. Manželstvo slečny Wardovej, keď sa preň napokon rozhodla, však nebolo celkom zavrhnutiahodné: sir Thomas od radosti daroval priateľovi pravidelný príjem vo forme mansfieldskej farnosti, a pán a pani Norrisovci vstúpili do šťastného spoločného života s bezmála tisíckou ročne. No slečna Francis sa vydala, ako sa vraví, rodine natruc, a keďže si vzala poručíka námornej pechoty bez vzdelania, majetku či známostí, vyvzdorovala sa dokonale. Sotva by sa jej podarilo vybrať si horšie. Sir Thomas Bertram prejavil záujem a zo zásady i z hrdosti, jednoducho z vôle konať dobré skutky a zabezpečiť všetkým príbuzným úctyhodné postavenie, by sa bol snažil vykonať niečo v prospech sestry lady Bertramovej, no jej manžel sa prepadol na úroveň, na akú už jeho vplyv nesiahal, a kým vymyslel spôsob, ako mu pomôcť, sestry sa nadobro rozkmotrili. Išlo iba o prirodzený dôsledok konania oboch strán, presne ten, aký mimoriadne nerozvážne sobáše vyvolajú takmer zakaždým. Aby sa pani Priceová vyhla zbytočnému dohováraniu, rodine o svojej svadbe, kým sa neuskutočnila, ani nenapísala. Lady Bertramová, žena mimoriadne nepružných citov a pozoruhodne pasívnej až ľahostajnej povahy, by sa uspokojila s tým, že sa sestry iba vzdá, a viac by si na tú záležitosť ani nespomenula, ale pani Norrisová oplývala aktívnym duchom, ktorý by jej nedal pokoja, keby sestre Fanny nenapísala predlhý a zúrivý list a neprízvukovala jej, ako pochabo sa zachovala, a nepohrozila jej, že za to bude tvrdo pykať. Pani Priceovú to zabolelo a rozčúlilo, a jej odpoveď, v ktorej na obe sestry vyšuchla vedro blenu a sira Thomasa tak neúctivo označila za pyšného, že si to pani Norrisová nedokázala nechať pre seba, na celé roky prerušila akýkoľvek kontakt medzi nimi.

* Kraj a grófstvo v centrálnej časti Anglicka.

Bývali od seba tak ďaleko a pohybovali sa po takých vzdialených cestách, že bolo nasledujúcich jedenásť rokov takmer vylúčené, aby sa o sebe hoci z druhej ruky čo len dopočuli, či aby sira Thomasa nevýslovne neohromilo, keď im pani Norrisová občas čosi doniesla, alebo im tu a tam veľmi nazlostene oznámila, že sa Fanny narodilo ďalšie dieťa. Keď sa však končil jedenásty rok, pani Priceová si už ďalej nemohla dovoliť pestovať svoju hrdosť či vzdor, ani stratiť jediných príbuzných, ktorí by jej mohli pomôcť. Početná a stále sa rozrastajúca rodina, manžel už neschopný činnej služby, no ešte vždy holdujúci kamarátom a kvalitnej pálenke, a veľmi nízky príjem, nestačiaci na živobytie, ju prinútil znovu sa obrátiť na rodinu, ktorú tak ľahkomyseľne odvrhla. Napísala lady Bertramovej list a tak kajúcne a skľúčene jej prezradila, že má hromadu detí, no zúfalý nedostatok všetkého ostatného, až rodina zmiereniu neodolala. Ponariekala si, že sa chystá na deviaty pôrod, úpenlivo sa pre pokoj v duši dovolávala, aby sa ujali ochrany očakávaného dieťaťa, a nedokázala zakryť ani to, že považuje za dôležité, aby v budúcnosti podporili aj tých ostatných osem, ktoré sú už na svete. Najstarší má desať rokov, je to čulý duchaplný chlapec, ktorý sníva o tom, že sa vyberie do sveta, no čo si s tým ona počne? Nebol by azda sirovi Thomasovi nejako užitočný na jeho majetkoch v Západnej Indii?* Nepohrdol by žiadnym miestom. Alebo čo si sir Thomas myslí o Woolwichi?** Či ako by sa dalo poslať chlapca na východ?***

* Koloniálne územia na západ od Európy. Sir Thomas vlastnil pozemky na Antigue, ostrove v Karibskom mori, jednej z prvých britských kolónií, dnes štát Antigua a Barbuda.

** Kráľovský prístav z čias Henricha VIII., sídlo Kráľovskej vojenskej akadémie.

*** Východná India, koloniálne územia na východ od Európy, Afriky, Malej a Prednej Ázie.

List sa neminul účinku. Prinavrátil zmier a dobrú vôľu. Sir Thomas jej poslal priateľské rady a ubezpečenia, lady Bertramová peniaze a detskú výbavičku, a pani Norrisová ich odpovede napísala.

Toto bola okamžitá reakcia, po ktorej sa v priebehu ďalších dvanástich mesiacov dostalo pani Priceovej ešte významnejšej pomoci. Pani Norrisová si často pred ostatnými povzdychla, že svoju úbohú sestru nedokáže pustiť z hlavy a že aj keď pre ňu všetci toľko vykonali, zdá sa, že by toho potrebovala oveľa viac, a napokon už nevedela skryť, že si zo srdca želá, aby odbremenili pani Priceovú od starosti a výdavkov aspoň na jedno z jej početných detí. ‚Čo keby sa spoločne postarali o jej najstaršiu dcéru, deväťročné dievčatko, práve vo veku, v ktorom potrebuje oveľa väčšiu pozornosť, než jej matka môže venovať? Pre nich budú starosti a výdavky s ňou spojené v porovnaní s dobrodením, ktoré ich snaha prinesie, úplnou maličkosťou.‘ Lady Bertramová ihneď pristala. „Myslím si, že ani nemôžeme urobiť lepšie,“ povedala, „pošlime po to dieťa.“

Sir Thomas však na to nemohol tak bleskovo a bezvýhradne pristúpiť. Uvažoval a váhal: ide o vážny záväzok, takto vychované dievča treba adekvátne zaopatriť, inak by bolo skôr kruté než milosrdné odlúčiť ju od vlastnej rodiny. Zišli mu na um jeho štyri deti... dvaja synovia... láska medzi príbuznými... no len čo začal premyslene predkladať svoje námietky, pani Norrisová ho prerušila a odpovedala na všetky odrazu, či už ich stihol vysloviť alebo nie.

„Môj drahý sir Thomas, dokonale vás chápem a veľmi si ctím vašu šľachetnosť a citlivosť, ktoré sa, pravdaže, prejavujú v celom vašom konaní, a absolútne s vami súhlasím, že sa patrí vykonať všetko, čo človek môže, pokiaľ ide o spôsob, ako si osvojiť cudzie dieťa, a ja som veru posledná osoba na svete, ktorá by pri tom odoprela svoj skromný príspevok. Keďže sama deti nemám, komu by som mala venovať tú svoju drobnú kôpku, ak nie deťom mojej sestry? A som si istá, že pán Norris si to myslí tiež, ale viete, že ja nepotrebujem veľa slov a sľubov. Nedajme sa od dobrého skutku odradiť pletkami. Dajte dievčaťu vzdelanie a správne ju voveďte do sveta, a potom desať ku jednej, že sa jej podarí dobre vydať, a to bez akýchkoľvek ďalších výdavkov pre ostatných. Naša neter, sir Thomas, ba vlastne vaša neter, nevyrastie v tomto prostredí bez toho, aby sa to na nej pozitívne neprejavilo. Nevravím, že bude rovnako pekná ako jej sesternice. Skôr by som povedala, že nebude, no zoznámi sa so spoločnosťou v tomto kraji za takých priaznivých okolností, že jej to so všetkou pravdepodobnosťou prinesie solídne zabezpečenie. Myslíte na svojich synov, viem. A vari neviete, že zo všetkých vecí na svete je práve také niečo najmenej pravdepodobné, keď takto spolu vyrastú, neustále vedľa seba ako súrodenci? To je prakticky vylúčené. Nikdy som sa s niečím podobným nestretla. V skutočnosti je to jediný spôsob, ako tomu zabrániť. Už len myšlienka na to, že rastie ďaleko od nás a trpí toľkou biedou a prehliadaním, by stačila, aby sa niektorý z našich drahých a milých chlapcov do nej zaľúbil. No ak bude odteraz vyrastať tu, aj keby sme predpokladali, že bude krásna ako anjel, nikdy nebude ani pre jedného z nich znamenať viac než sestra.“

„V tom, čo hovoríte, je kus pravdy,“ odvetil sir Thomas, „a sám ani náhodou nemienim stavať umelé prekážky plánu, ktorý plne vystihuje skutočnú situáciu oboch strán. Chcem len poznamenať, že to netreba brať na ľahkú váhu a že ak to má pani Priceovej skutočne pomôcť a nám slúžiť ku cti, musíme dievčatku zabezpečiť, alebo sa odteraz zaviazať, lebo také okolnosti nastať môžu, že jej zabezpečíme postavenie urodzenej mladej dámy, ak sa jej tá solídna budúcnosť, akú jej optimisticky predpovedáte, nenaskytne.“

„Dokonale vám rozumiem,“ zvolala pani Norrisová, „ste samá šľachetnosť a ohľaduplnosť, a som si istá, že sa v tomto zakaždým zhodneme. Dobre viete, že ak treba niečo spraviť pre tých, ktorých mám rada, urobím čokoľvek, a aj keď k tomuto dievčatku nedokážem cítiť ani stotinu toho, čo k vašim drahým deťom, a ani ju v žiadnom prípade nemôžem považovať za väčšmi svoju, nenávidela by som sa, keby som ju prehliadala. Nie je to azda dcéra mojej sestry? A bola by som schopná prizerať sa, ako hladuje, kým ja sama mám kúsok chleba, ktorý by som jej mohla dať? Drahý sir Thomas, pri všetkých svojich chybách mám vrúcne srdce, a aj keď som taká chudobná, radšej by som si sama odtrhla od úst, než by som bola lakomá. Ak teda proti tomu nič nemáte, zajtra napíšem chuderke sestre a navrhnem jej to, a len čo sa všetko dohodne, sama privediem dieťa do Mansfieldu, vy s tým nebudete mať žiadne starosti. Viete, že mi nič nepadne zaťažko. Pošlem kvôli tomu Nanny do Londýna, môže prespať u bratranca, sedlára, a dieťaťu sa odkáže, že sa tam s ňou stretne. Z Portsmouthu ho ľahko pošlú dostavníkom pod dozorom niekoho dôveryhodného, kto ním náhodou pocestuje. Myslím, že sa zakaždým nájde manželka nejakého váženého obchodníka či niekto podobný.“

Okrem výhrady k Nannynmu bratrancovi už sir Thomas nenamietal nič, a aj toho hneď nahradil úctyhodnejším, aj keď menej hospodárnym riešením, a tak sa vec dala pokladať za uzavretú a mohli si užívať hrejivý pocit z mimoriadne milosrdného skutku. Potešenie z neho sa však, prísne vzaté, nemohlo rozdeliť na rovnaké diely, lebo sir Thomas sa pevne rozhodol ujať sa úlohy skutočného a trvalého patróna vyvoleného dieťaťa, a pani Norrisovú ani na chvíľu nenapadlo venovať na jeho výchovu hoci ten najmenší výdavok. Pokiaľ išlo o chôdzu, reči či kombinovanie, bola neslýchane dobrotivá, a nikto by lepšie ako ona nedokázal nabádať druhých k veľkodušnosti: no jej láska k peniazom sa vyrovnala jej náklonnosti k rozkazovaniu, a rovnako dobre vedela ušetriť svoje a minúť tie príbuzných. Keďže sa vydala do oveľa chudobnejších pomerov, než na aké sa chystala, od začiatku si uvedomovala, že musí byť mimoriadne sporovlivá, a to, čo sa zrodilo ako nutná opatrnosť, po čase prerástlo do možnosti voľby, jediného dôvodu úzkostlivého rátania peňazí, pretože nemala vlastné deti, ktoré by jej poskytli iný. Keby mala pani Norrisová rodinu, asi by nikdy nič neušetrila, no keďže takejto starosti nebolo, nemalo čo brzdiť jej striedmosť či obrať ju o radosť z pravidelného prídavku k ročnému príjmu, ktorý nikdy neminuli. Túto zaslepenosť nemohla obmäkčiť ani láska k sestre, pretože ani tej v skutočnosti nebolo, a tak sa sotva mienila pričiniť väčšmi, než pripísať si zásluhu za naplánovanie a zorganizovanie takejto nákladnej dobročinnej akcie, hoci sa možno poznala tak málo, že keď po spomínanom rozhovore dorazila domov na faru, blažilo ju radostné presvedčenie, že je tou najveľkodušnejšou sestrou a tetou na svete.

Jej zámer sa ukázal v plnom svetle, keď na to znovu prišla reč. Pri jej odpovedi na nevtieravú otázku lady Bertramovej: „Ku komu pôjde to dieťa ako k prvému, sestra, k tebe či k nám?“, sir Thomas s istým prekvapením zistil, že pani Norrisová absolútne nie je ochotná vziať si dievčatko na starosť. Doteraz sa domnieval, že na fare bude tete, ktorá nemá vlastné deti, vhodnou spoločnosťou a osobitne vítaným prírastkom do rodiny, no zrazu vysvitlo, že sa hlboko mýlil. Pani Norrisová s poľutovaním skonštatovala, že pri tom, ako sa u nich veci majú, vôbec neprichádza do úvahy, aby s nimi dievčatko bývalo. Chatrné zdravie chudáka pána Norrisa to úplne vylučuje, neznesie detský krik o nič viac, než dokáže lietať, keby si vraj niekedy dokázala poradiť s jeho dnou, potom by to bolo iné, v takom prípade by ju, keby prišiel na ňu rad, s radosťou prijala a na ťažkosti by sa neobzerala, ale práve v tomto období všetok jej čas zaberá úbohý pán Norris a je si istá, že už len zmienka o niečom podobnom by mu priťažila.

„Tak potom bude lepšie, keď príde k nám,“ s nebotyčným pokojom vyhlásila lady Bertramová. A sir Thomas po krátkej odmlke dôstojne dodal: „Áno, náš dom sa jej stane domovom. Pokúsime sa vykonať, čo sa od nás žiada. U nás bude mať prinajmenšom vrstovníkov a dostane sa jej riadnej výchovy.“

„Svätá pravda,“ zvolala pani Norrisová, „to je dosť závažná okolnosť, a slečne Leeovej to bude jedno, či bude učiť tri dievčatá alebo len dve, v tom nie je žiadny rozdiel. Želám si len, aby som mohla prispieť väčšmi, no sami vidíte, že robím, čo je v mojich silách. Nepatrím k ľuďom, čo sa vyhýbajú ťažkostiam, a Nanny ju privedie, aj keď mi môže prísť nevhod na tri dni uvoľniť svoju jedinú oporu. Predpokladám, sestra, že to dieťa ubytuješ v bielej manzarde, vedľa starých detských izieb. Bude to pre ňu to najlepšie miesto, blízko slečny Leeovej, nie ďaleko od dievčat a tesne vedľa slúžok, z ktorých jej hociktorá, veď vieš, môže pomôcť sa obliecť a postará sa jej o šaty, lebo si iste nemyslíš, že sa očakáva, aby ju ako tvoje dcéry obsluhovala Ellis. Veru sa mi vidí, že by si ju asi ani nemohla ubytovať niekde inde.“ Lady Bertramová jej neoponovala.

„Dúfam, že bude učenlivá,“ pokračovala pani Norrisová, „a naplno si uvedomí, aké neobyčajné šťastie ju postretlo, že má takých blízkych.“

„Keby sa ukázalo, že má skutočne nezvládnuteľnú povahu,“ povedal sir Thomas, „kvôli našim vlastným deťom by sme ju nemohli nechať u nás, ale nemáme dôvod očakávať až taký extrém. Pravdepodobne zistíme, že na nej bude treba zmeniť mnoho vecí, a musíme sa pripraviť, že bude veľmi nevzdelaná, s chabým úsudkom a šokujúco nevyberanými spôsobmi, ale takéto chyby nie sú nenapraviteľné, ba som presvedčený, že ani nie sú pre jej blízke okolie nebezpečné. Keby boli naše dcéry mladšie, musel by som jej prijatie medzi nimi považovať za vážny moment, ale za takýchto okolností, dúfam, im nič nehrozí, a pre ňu môže byť toto zblíženie nádejné.“

„Presne to si myslím aj ja,“ zvolala pani Norrisová, „a presne to som dnes ráno hovorila manželovi. Vravím, že už len prítomnosť sesterníc bude pre ňu dobrou školou, ak ju aj slečna Leeová nič nenaučí, od nich sa priučí byť dobrá a šikovná.“

„Dúfam, že nebude pokúšať môjho psíka,“ povedala lady Bertramová, „len teraz som Júliu naučila, aby ho nechala na pokoji.“

„Čakajú nás problémy, pani Norrisová,“ poznamenal sir Thomas, „pokiaľ ide o to, aký vhodný odstup zvoliť medzi dievčatami, keď budú spolu vyrastať, ako dosiahnuť, aby si naše dcéry uvedomovali, kým sú, a pritom nehľadeli na sesternicu zvrchu, a aby ona nezabúdala, že nie je slečna Bertramová, a pritom ju príliš neutláčať. Rád by som videl, že sa z nich stali dobré priateľky, a v žiadnom prípade nebudem u svojich dcér podporovať ani najmenší prejav hrubosti voči príbuznej, no aj tak si rovné nie sú. Postavením, venom, právami a nárokmi sa vždy budú líšiť. Vyžaduje si to neobyčajnú citlivosť a vy nám musíte pomôcť v úsilí nájsť tú správnu mieru.“

Pani Norrisová bola ochotná mu pomáhať, a hoci bez výhrad súhlasila s jeho slovami, že to bude veľmi ťažké, povzbudila ho vyhlásením, že oni dvaja to hravo zvládnu.

Ľahko sa dá uveriť tomu, že pani Norrisová nepísala sestre nadarmo. Pani Priceová sa síce začudovala, že si vybrali dievča, keď má toľko šikovných chlapcov, no ponuku vďačne prijala, ubezpečila ich, že jej dcéra je veľmi priateľská a dobrosrdečná, a bola pevne presvedčená, že nikdy nebudú mať dôvod poslať ju preč. Prezradila o nej aj to, že je akási krehká a slabá, no nádejala sa, že jej zmena vzduchu podstatne prospeje. Chudera! Iste si pomyslela, že by sa taká zmena zišla viacerým jej deťom.

Druhá Kapitola

Dievčatko prešlo dlhú cestu bezpečne a v Northamptone ho čakala pani Norrisová, ktorej lahodilo, že sa jej dostalo pocty privítať ho ako prvej, a tým aj dôležitej úlohy, voviesť ho medzi ostatných príbuzných a odovzdať do ich priazne.

Fanny Priceová mala v tom čase len desať rokov, a aj keď človeka na prvý pohľad nijako neupútala, ani na nej nebolo nič, čo by jej príbuzných znechutilo. Na svoj vek bola drobná, jej tvári chýbal jas či akákoľvek povšimnutiahodná krása, správala sa neobyčajne ostýchavo a placho, uhýbala pred pohľadmi, a hoci sa pohybovala trochu ťažkopádne, zjavom nepôsobila hrubo, ozývala sa zvonivým hláskom, a keď prehovorila, tvár jej opeknela. Ujo a teta Bertramovci ju privítali veľmi milo, a len čo sir Thomas zistil, ako veľmi ju treba posmeľovať, pokúsil sa zatváriť mierumilovne, hoci si neodpustil varovať ju pred priečnosťou a neposlušnosťou, a lady Bertramová, bez toho, že by sa ponamáhala aspoň spolovice toľko, čo jej manžel, či vypustila z úst čo len jedno slovo za každých jeho desať, sa okamžite vďaka jedinému dobrosrdečnému úsmevu ukázala z týchto dvoch postáv ako tá menej strašná.

Všetci mladí z rodiny boli doma a zúčastnili sa na jej privítaní vcelku úspešne, s výbornou náladou a bez rozpakov, prinajmenšom mužskí príslušníci, ktorí vo svojich sedemnástich a šestnástich, na svoj vek primerane vysokí, pôsobili v očiach malej sesternice priam ako vznešení muži. Dievčatá boli vo väčších rozpakoch, keďže boli mladšie a pred otcom, ktorý ich pri predstavovaní neuvážene až neprimerane vyzdvihol, cítili veľký rešpekt. No na spoločnosť i pochvaly si už príliš privykli, aby v nich ešte zostalo čo len trocha prirodzenej ostýchavosti, a ich sebavedomie narastalo tým väčšmi, že ich sesternica nemala vôbec žiadne, takže im netrvalo dlho, kým si pokojne mohli jej tvár a šaty dopodrobna poprezerať.

Bertramovci boli pozoruhodne vznešená rodina, synovia driečni, dcéry bezpochyby pekné, všetci urastení a na svoj vek veľmi vyspelí, čím sa postavami od sesternice odlišovali rovnako nápadne, ako ich od nej vo vystupovaní vzďaľovalo vzdelanie, a sotva by bol dakto hádal, že sú si vekom takí blízki, ako v skutočnosti boli. Medzi najmladšou a Fanny bol iba dvojročný rozdiel. Júlia Bertramová mala len dvanásť a Mária bola iba o rok staršia. Malá hostka sa medzitým prepadala do zúfalstva. Všetkých naokolo sa bála, za seba sa hanbila a cnelo sa jej za domovom, ktorý opustila, nevedela, kam sa pozerať, keď otvorila ústa, sotva ju bolo počuť alebo mala plač na krajíčku. Po celú cestu z Northamptonu jej pani Norrisová vtĺkala do hlavy, aké nevýslovné šťastie sa na ňu usmialo a akú neutíchajúcu vďačnosť a poslušnosť musí u nej vyvolať, a keď si teraz pomyslela, že musí byť hriechom cítiť sa nešťastná, bolo jej ešte horšie. A okrem toho ju po chvíli premohla únava z dlhej cesty. Márne sir Thomas oplýval vrúcnou blahosklonnosťou, márne pani Norrisová teatrálne prorokovala, že bude dobré dievča, nadarmo sa lady Bertramová usmievala a ponúkala ju, aby si k nej a jej psíkovi prisadla na diván, a aj pohľad na egrešovú tortu, ktorú jej priniesli, aby ju upokojili, sa minul účinku, sotva stihla prehltnúť dve sústa, prepukla do plaču a jej najlepším priateľom sa stal spánok. Zobrali ju teda, aby svoj žiaľ uložila do postele.

„To nie je veľmi sľubný začiatok,“ povedala pani Norrisová, len čo Fanny vyšla z izby. „Po tom všetkom, čo som jej po ceste povedala, som si myslela, že sa bude správať lepšie, zdôraznila som jej, ako veľmi záleží na tom, ako sa uvedie. Keby len nemala v povahe tú namrzenosť, chudera jej matka bývala mrzutá až priveľmi, no k takému dieťaťu musíme byť zhovievaví, a veru neviem, či jej smútok za domovom nesvedčí v jej prospech, lebo aj pri všetkých chybách to bol jej domov, a teraz predsa ešte nemôže rozumieť tomu, že prišla do lepšieho, keď tam sa musia so všetkým uskromňovať.“

Trvalo však dlhšie, než bola pani Norrisová ochotná pripustiť, kým sa Fanny zmierila s novosťou Mansfieldu a odlúčením od všetkých, na ktorých bola zvyknutá. Bolo jej veľmi smutno a tu jej primálo rozumeli, aby jej vyšli v ústrety. Nik k nej nechcel byť nevľúdny, no nik ani nevystúpil zo svojich bežných zvykov natoľko, aby sa tu mohla cítiť dobre.

Na druhý deň uvoľnili slečny Bertramové z vyučovania, aby mali dosť času zblížiť sa so svojou sesternicou a trochu ju zabavili, no veľmi sa im to nepodarilo. Neubránili sa tomu, aby nad ňou neohrnuli nos, keď zistili, že má iba dve stuhy a nikdy sa neučila francúzštinu, a keď si všimli, ako málo ju upútali duetom, ktorý jej láskavo zahrali, už nemohli pre ňu urobiť viac, než jej šľachetne venovať niektoré zo svojich najmenej cenených hračiek a nechať ju tak, zatiaľčo sa samy pustili do zábaviek, ktoré sa k nečakaným prázdninám zvyčajne viažu: výrobe umelých kvetov či míňaniu pozláteného papiera.

Fanny sa cítila rovnako opustená sama i v spoločnosti sesterníc, v učebni, prijímacom salóne i v parku, a v každom a všade našla čosi, čoho sa bála. Skľučovala ju mlčanlivosť lady Bertramovej, zastrašovali ju zachmúrené pohľady sira Thomasa, stravovalo ju večné napomínanie pani Norrisovej. Bratranci ju ponižovali narážkami na jej výšku a zahanbovali poznámkami o jej ostýchavosti, slečna Leeová krútila hlavou nad jej nevzdelanosťou, chyžné jej snorili v šatstve, a keď si pri všetkých týchto protivenstvách spomenula na súrodencov, pre ktorých bola vždy dôležitá, či už ako spoločníčka do hry, či ako učiteľka, pestúnka, na srdiečko jej doľahla hlboká tieseň.

Sídlo ju svojou veľkoleposťou ohúrilo, no neutešilo. Izby boli priveľké, aby sa v nich mohla ľahko pohybovať, čohokoľvek sa dotkla, mohlo sa rozbiť, a tak sa tadiaľ iba zakrádala v neustálom strachu z toho či onoho a pričasto sa uchyľovala do svojej izbietky, aby sa tam vyplakala, a dievčatko, o ktorom sa každý večer, len čo vyšlo z prijímacieho salónu, hovorilo, že sa zdá, že si je náležite vedomé svojho nevýslovného šťastia, každý večer, kým nezaspalo, vyplakalo svoje trápenie do vankúša. Takto sa minul týždeň a z jej tichého pasívneho správania nikto nič nevytušil, kým ju jedného dňa nenašiel plačúcu, sediacu na schodoch, vedúcich k manzardám, mladší z bratrancov, Edmund.

„Drahá sesternica,“ spýtal sa s vrodenou jemnosťou, „čo sa ti stalo?“ A prisadol si k nej, zo všetkých síl sa pokúšal premôcť jej hanbu, že ju takto prekvapil, a začal ju presviedčať, aby mu všetko vyrozprávala. ‚Je azda chorá? Nahneval sa na ňu niekto? Poškriepila sa s Máriou či Júliou? Brali na hodine niečo ťažké, čo by jej mohol vysvetliť? Je, skrátka, niečo, čo by jej mohol priniesť či pre ňu urobiť?‘ Dlhú chvíľu z nej nemohol dostať inú odpoveď, než „nie, nie, vôbec nič, ďakujem“, no aj tak neprestal, a len čo zmenil tému na jej domov, z jej vzlykov pochopil, čo ju trápi. Snažil sa ju utíšiť.

„Je ti smutno za mamou, moja drahá Fanny,“ povedal, „čo znamená, že si veľmi dobré dievča, no musíš mať na pamäti, že si medzi svojimi príbuznými a priateľmi, ktorí ťa majú radi a chcú, aby si bola šťastná. Poď, pôjdeme sa prejsť do parku a porozprávaš mi všetko o svojich bratoch a sestrách.“

Edmund zotrval pri téme a po chvíli zistil, že aj keď sú jej všetci súrodenci drahí, bol medzi nimi ktosi, na koho myslela väčšmi než na ostatných. O Williamovi hovorila najčastejšie a aj ho najviac túžila vidieť. Williama, najstaršieho zo súrodencov, o rok staršieho než ona, neustáleho spoločníka a priateľa, a vo všetkom, čo urobila zle, zástancu pred matkou, ktorej bol miláčikom. Williamovi sa nepáčilo, že má odísť, povedal jej, že mu veru bude veľmi chýbať. „Ale William ti predsa napíše, ver mi.“ Áno, sľúbil, že jej napíše, ale povedal, že ona mu má napísať prvá. „A kedy tak urobíš?“ Zvesila hlavu a váhavo odvetila, že nevie, nemá papier.

„Ak ti chýba len to, donesiem ti papier a všetky ostatné potreby, a môžeš bratovi napísať, kedy len budeš chcieť. Ak Williamovi napíšeš, budeš šťastná?“

„Áno, veľmi.“

„Tak to urobme hneď. Poď so mnou do rannej jedálne, tam nájdeme všetko, čo potrebujeme, a môžeme sa spoľahnúť, že ju budeme mať celú iba pre seba.“

„Ale bratranec, pôjde to poštou?“

„Áno, spoľahni sa na mňa, pôjde, odíde s ostatnými listami, a keď to opečatí tvoj ujo, Williama to nebude nič stáť.“*

* Poslanci anglického parlamentu mali právo posielať svoju korešpondenciu zadarmo, bez poštovného. Stačilo ju označiť vlastnou pečaťou, alebo napísať meno. Austenová spomína túto výsadu vo viacerých dielach, a to mierne ironicky, lebo nezabúda naznačiť, že poslanci do nej zahrnuli celé svoje príbuzenstvo.

„Ujo!“ zopakovala Fanny vystrašene.

„Áno, len čo list dopíšeš, odnesiem ho otcovi, aby naň priložil svoju pečať.“

Fanny to považovala za trúfalosť, no už neoponovala, a tak spoločne zašli do rannej jedálne, kde jej Edmund pripravil papier a viedol pero s toľkou dobroprajnosťou, že to aj jej brat istotne pocíti, ba pravdepodobne ešte jasnejšie než ona. Zostal pri nej po celý čas, čo list písala, ponúkol jej nožík na orezanie pera či svoju príručku pravopisu, keďže potrebovala oboje, a k pozornosti, ktorú si Fanny naplno uvedomovala, pridal aj pár slov pre jej brata, čo ju potešilo zo všetkého najväčšmi. Vlastnou rukou Williamovi pripísal pozdrav a do pečate vložil pol guiney.* Fanny ovládla toľká vďačnosť, že ju ani nedokázala vyjadriť, no výraz jej tváre a zopár úprimných slov dokonale vystihlo jej vďaku a radosť, a Edmund zrazu začal tušiť, že má pred sebou zaujímavú bytosť. Hovoril teda ďalej a z toho, čo mu porozprávala, vypozoroval, že má vrúcne srdce a úzkostlivo túži robiť všetko správne, a pochopil, že Fanny si je dokonale vedomá vlastnej situácie a jej neobyčajná plachosť si pozornosť zaslúži. Doteraz jej vedome neublížil, no v tejto chvíli cítil, že sa k nej treba správať oveľa láskavejšie, a na začiatok sa pokúsil aspoň rozptýliť jej strach zo svojej rodiny a najmä poslúžiť jej dobrou radou, ako sa má hrať s Máriou a Júliou a tváriť sa čo najveselšie.

* Zlatá minca, ktorá sa tak nazývala, pretože pôvodne bola skutočne vyrobená zo zlata, dovezeného z Guiney. Celá guinea mala hodnotu 21 šilingov. Ak chcel William vstúpiť do služieb vojenského námorníctva, pol guiney malo pre neho v tomto veku cenu približne polovice jeho mesačného platu.

Od toho dňa sa Fanny začalo vodiť lepšie. Cítila, že tu má priateľa, a Edmundova dobrota jej vliala dobrú vôľu aj voči ostatným. Dom sa jej už nezdal taký strašný a jeho obyvatelia jej viac nenaháňali hrôzu, a aj keď medzi nimi ešte vždy boli takí, ktorých sa báť neprestala, zoznámila sa s ich zvykmi a našla ten najlepší spôsob, ako sa im prispôsobiť. Ťarbavosť a ťažkopádnosť, ktorými spočiatku odrádzala svojich príbuzných a seba okrádala o vnútorný pokoj, sa rozplynula, a už sa v ujovej prítomnosti netriasla od strachu, ba ani hlas tety Norrisovej ju až tak nevyplašil. Sesterniciam sa z času na čas stala vítanou spoločníčkou. Aj keď s nimi nemohla byť stále, pretože bola mladšia a slabšia, ich zábavky a nápady si občas vyžadovali tretieho spoluhráča, najmä ak bol dosť poslušný a poddajný, a tak keď sa teta vypytovala na jej chyby, či ich Edmund napomínal, že Fanny si zaslúži, aby sa k nej správali pekne, museli priznať, že ‚Fanny je veľmi dobré dievča.‘

Edmund k nej bol dobrý vždy a od Toma si tiež nevystála nič horšie, než drobné posmešky, ktoré voči desaťročnému dieťaťu bude každý sedemnásťročný mladík vždy považovať za užitočné. Práve vstupoval do života, plný očakávaní, ako slobodomyseľný najstarší syn, presvedčený, že prišiel na svet iba pre zábavky a márnenie peňazí. Jeho dobrota k malej sesternici zodpovedala jeho postaveniu a právam, venoval jej zopár veľmi pekných darčekov a smial sa na nej.

Len čo Fanny nadobudla istotu a lepšiu náladu, aj sir Thomas a pani Norrisová začali hľadieť na svoj dobročinný plán s väčším uspokojením, a po krátkom čase sa zhodli, že aj keď Fanny ani zďaleka nie je taká šikovná, ako dúfali, predsa len preukázala istú schopnosť učiť sa a veľa starostí s ňou mať nebudú. Nielen oni dvaja však zmýšľali o Fanninej inteligencii nelichotivo. Vedela čítať, narábať ihlou a písať, no nič viac sa nenaučila, a keďže jej sesternice zistili, že neovláda nič z toho, čo ony mali dávno v malíčku, považovali ju za beznádejne hlúpu a v prvých dvoch či troch týždňoch o tom do prijímacieho salónu neustále nosili čerstvé správy. „Mama, len si predstavte, naša sesternica nedokáže zložiť mapu Európy,“ či „sesternica nepozná najväčšie ruské rieky, či nikdy nepočula o Malej Ázii, alebo nevie, aký je rozdiel medzi vodovými farbami a pastelkami! Strašné! Už ste niečo také hlúpe počuli?“

„To je veľmi slabé, srdiečko,“ odvetila jej pozorná teta, „no nesmieš očakávať, že je v učení každý taký múdry a šikovný ako ty.“

„Ale ona je naozaj strašne nevzdelaná, teta! Viete o tom, že sme sa jej včera večer pýtali, kadiaľ by išla do Írska, a ona tvrdila, že by išla cez Isle of Wight. Ani jej nenapadne niečo iné, iba Isle of Wight, a volá ho Island,* akoby na svete nebol žiadny iný ostrov. Ja by som sa prepadla od hanby, keby som v jej veku nevedela ani toto. Ani sa nepamätám na čas, keď som nič nevedela o veciach, o ktorých ona nemá ani potuchy. Ako to bolo dávno, teta, čo sme si opakovali chronologický zoznam anglických kráľov s dátumami ich korunovácie a najdôležitejšími udalosťami ich panovania!“

* Isle of Wight, ostrov na juhovýchode Anglicka, priamo prístupný z prístavu Portsmouth, dnes obľúbené letovisko. Dodnes ho miestni nazývajú Islandom.

„Veru,“ pridala sa Júlia, „a rímskych cisárov až po Severa,* skoro celú mytológiu, všetky kovy a polokovy a ešte aj najvýznamnejších filozofov.“

* Septimus Severus (146-211), rímsky cisár, zakladateľ dynastie Severovcov, zomrel počas vojenskej výpravy do Británie.

„To je svätá pravda, moje drahé, no vy máte dar úžasnej pamäti a chúďa vaša sesternica pravdepodobne nemá žiadny. V tom, a vlastne vo všetkom, je medzi vami obrovský rozdiel, a preto musíte mať pre ňu pochopenie a za jej nedostatky ju poľutujte. A zapamätajte si, že ak ste samy také múdre a bystré, vždy by ste mali zostať skromné, lebo, ako už dobre viete, ešte je toho veľa, čo sa musíte naučiť.“

„Áno, viem, že je, kým budem mať sedemnásť. Ale ešte vám musím o Fanny niečo povedať, niečo čudné a hlúpe. Viete, hovorí, že sa nechce učiť ani hudbu, ani kreslenie.“

„Namojpravdu, to je veru naozaj hlúpe, zlatko, a len to dokazuje, že jej chýba nadanie a snaha. Ale keď sa to tak vezme, nuž neviem, či to nie je presne tak, ako má byť, lebo aj keď vieš, ako si sa mi priznala, že ocko a mama sú takí láskaví, že ju budú vychovávať s vami, nie je predsa nevyhnutné, aby bola rovnako vzdelaná ako vy, naopak, priam sa žiada, aby ten rozdiel medzi vami zostal.“

Pani Norrisová teda pomáhala neteriam utvoriť si názor na sesternicu, a tak sa niet čo čudovať, že pri toľkom sľubnom talente a zavčasu nadobudnutom vzdelaní získali aj absolútny nedostatok menej bežných schopností, akými sú sebapoznanie, šľachetnosť a pokora. Vo všetkom okrem povahy boli obdivuhodne vyspelé. Sir Thomas ani netušil, čo im chýba, pretože, aj keď sa o dcéry staral skutočne úzkostlivo, lásku najavo nedával a zdržanlivým správaním potlačil akýkoľvek bezprostredný prejav vo svojej prítomnosti.

Lady Bertramová sa o vzdelanie svojich dcér ani zamak nestarala. Nemala na také starosti čas. Bola to dáma, ktorá v nádherných šatách presedela celé dni na pohovke, vyšívala náročné, no nepotrebné a nepekné ručné práce, myslela skôr na svojho psíka než na svoje deti, ktoré ináč veľmi rozmaznávala, ak jej to nespôsobovalo nijaké ťažkosti, vo všetkom podstatnom sa nechala viesť sirom Thomasom a v menej dôležitých záležitostiach svojou sestrou. I keby si však na obskakovanie dcér vyčlenila oveľa viac času, pravdepodobne by sa jej to aj tak zdalo zbytočné, pretože ich s pomocou vybraných majstrov pera vyučovala guvernantka a nič iné im nechýbalo. A k tomu, že je Fanny v učení hlúpa, povedala iba, že ‚to je síce dosť nepríjemné, ale niektorí ľudia jednoducho sú hlúpi, a Fanny sa bude musieť potrápiť, nevie si predstaviť, čo iné by sa s tým dalo spraviť, a okrem toho, že je Fanny nemastná-neslaná, musí dodať, že na nej inak nevidí žiadnu chybu, lebo je celkom šikovná a zakaždým jej rýchlo zistí či prinesie, čo potrebuje.‘

Fanny sa so svojimi medzerami vo vzdelaní a bojazlivosťou zabývala v sídle Mansfield, učila sa postupne naň preniesť pripútanosť k bývalému domovu a celkom šťastne vedno so sesternicami a bratrancami vyrastala. Mária a Júlia neboli až také zlé, a hoci ju často ponižovali, o tom, čo si v skutočnosti zaslúži, mala sama takú nízku mienku, že jej to ani neubližovalo.

Od času, kedy sa Fanny stala súčasťou rodiny Bertramovcov, sa lady Bertramová, trochu kvôli zhoršenému zdravotnému stavu, ale najmä z pohodlnosti, vzdala rezidencie v meste,* kde predtým trávila každú jar, natrvalo sa usadila na vidieku a nechala sira Thomasa plniť si svoje povinnosti v parlamente,** nech už mu jej neprítomnosť priniesla akúkoľvek závažnú ujmu, či naopak výrazne prispela k jeho pohodliu. Tam si teda slečny Bertramové ďalej namáhali pamäť, cvičili duety a vyrástli na vysoké dámy, a svojím zjavom, vystupovaním i schopnosťami prinášali úzkostlivému zraku svojho otca čoraz väčšiu spokojnosť. Najstarší syn sa síce správal výstredne a bezstarostne a už mu spôsobil nejednu mrzutosť, no od ostatných detí si sľuboval len to najlepšie. Cítil, že kým jeho dcéry nosia priezvisko Bertram, bezpochyby do neho vnášajú nový pôvab, a veril, že keď sa ho raz vzdajú, rozmnožia ho o úctyhodné zväzky, a Edmundovi sa s jeho pevným charakterom a poctivým zmýšľaním prospech, rešpekt a šťastie pre neho i jeho najbližších priam núkali. Mal sa stať duchovným.***

* V Londýne.

** Sir Thomas Bertram bol poslancom Dolnej snemovne britského parlamentu.

*** Zvyčajný osud mladších synov v aristokratických rodinách, keďže majetok a titul dedil iba najstarší syn.

Sir Thomas ani pri starostiach o vlastné deti a spokojnosti, ktorú mu poskytovali, nezabudol vykonať, čo bolo v jeho silách, pre deti pani Priceovej. Len čo dorástli do veku, kedy sa mohli venovať konkrétnemu cieľu, veľkoryso jej pomáhal so vzdelaním a zamestnaním jej synov, a Fanny, aj keď bola od vlastnej rodiny takmer úplne odlúčená, napĺňalo opravdivým zadosťučinením, keď sa dopočula o niektorej jeho láskavosti voči nim, či sa dozvedela niečo sľubné o ich budúcnosti alebo konaní. Raz, iba jediný raz po celé tie roky, sa jej pošťastilo stretnúť s Williamom. Ostatných nevidela. Zdalo sa, že nikto nepomýšľa na to, že by sa k nim niekedy mala vrátiť, dokonca ani na návštevu, doma nikomu nechýbala, no Williama, ktorý sa hneď po jej odchode rozhodol, že sa stane námorníkom, Bertramovci pozvali, aby prišiel na týždeň k sestre do Northamptonshiru skôr, než sa poberie na more. Ľahko sa dá predstaviť, ako vrúcne sa zvítali, ako veľmi sa jeden druhému potešili, ako sa spolu od šťastia dosýta nasmiali, ako sa aj vážne porozprávali, rovnako ako to, že mladý muž až do poslednej chvíle prekypoval optimizmom a oduševnením a že dievča po jeho odchode premohol žiaľ. Našťastie to prebehlo počas vianočných prázdnin, keď sa mohla vyžalovať Edmundovi, a ten jej tak pekne vylíčil, čo by mal William urobiť a čo ho odteraz v povolaní čaká, že pomaly začala pripúšťať, že ich odlúčenie môže priniesť aj úžitok. Edmundovo priateľstvo ju neopúšťalo, zámena Etonu za Oxford nemala na jeho vľúdnosť žiadny vplyv, priniesla skôr viac príležitostí ju preukázať. Bez toho, aby dával najavo, že pre ňu urobil viac než ostatní, či aby sa obával, že azda vykonal priveľa, zakaždým konal v jej záujme, bral ohľad na jej city, snažil sa vyzdvihnúť jej dobré stránky a prekonať ostýchavosť, ktorá im bránila väčšmi sa zviditeľniť, radil jej, utešoval ju a povzbudzoval.

Edmundova osamotená podpora ju síce nemohla pritiahnuť k ostatným, pretože tí ju neustále odtláčali do úzadia, no jeho pozornosť podstatne prispela k zušľachteniu Fanninej mysle a prehĺbila jej pôžitok z premýšľania. Edmund vedel, že je bystrá, že chápe rýchlo, rozumu má dosť a rada číta, čo je pri správnom usmernení vzdelávaním samým osebe. Slečna Leeová ju učila francúzštinu a každý deň si vypočula jej pravidelnú látku z dejepisu, no on jej dodával knihy, ktoré obšťastnili jej voľné chvíle, rozvíjal jej vkus a naprával úsudok, jej čítanie zúročil, keď sa s ňou rozprával o tom, čo prečítala, a zvyšoval jeho príťažlivosť uvážlivými chválami. Fanny ho za to všetko za odmenu ľúbila väčšmi než kohokoľvek iného na svete, s výnimkou Williama, a týmto dvom rozpolila svoje srdiečko.

Koniec ukážky