David Walliams

Babka
gaunerka

Ilustroval Tony Ross

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

First published in hardback in Great Britain

Text © David Walliams 2011

Illustrations © Tony Ross 2011

Translation © Michaela Hajduková 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému
a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0786-3

Pre Philipa Onyanga,

najstatočnejšieho malého chlapca,
akého som v živote stretol.

1

Kapustová voda

„Ale keď babka je straaaašne nudná,“ povedal Ben. Bol piatok, chladný novembrový večer, a on sedel ako zvyčajne na zadnom sedadle auta svojich rodičov. Opäť ho viezli na noc do príšerného babkinho domu. „Všetci starí ľudia sú takí.“

„Nehovor tak o babke,“ potichu sa ozval otec s bruchom prilepeným na volant malého hnedého autíčka.

„Neznášam, keď u nej musím byť,“ protestoval Ben. „Nefunguje jej telka, stále by len hrala scrabble a smrdí ako kapusta.“

„Aby sme chlapcovi nekrivdili, fakt smrdí ako kapusta,“ súhlasila mama a narýchlo si maľovala pery kontúrovacou ceruzkou.

„Veľmi ma nepodporuješ, žena moja,“ zamrmlal oco. „Mamu prinajhoršom jemne cítiť varenou zeleninou.“

„Nemôžem ísť s vami?“ prosíkal Ben. „Ja tie spoločné tance, či ako sa volajú, priam zbožňujem,“ zaklamal.

„Volajú sa spoločenské,“ opravil ho otec. „A nezbožňuješ ich. Povedal si, a to citujem – Radšej by som zjedol vlastný šušeň, ako pozeral tú blbosť.“

Benovi rodičia boli zo spoločenských tancov úplne hotoví. Občas sa mu zdalo, že tanec majú radšej ako jeho. V telke dávali každú sobotu tanečný program, ktorý sa volal Let’s Dance. Tancovali v ňom známe osobnosti s profesionálnymi tanečníkmi a mama s otcom si ho nikdy nedali ujsť.

Ben mal podozrenie, že keby u nich doma vypukol požiar a mama by mala na výber, či zachráni ligotavú zlatú tanečnú topánku Flavia Flavioliho (nablýskaného opáleného lámača ženských sŕdc z Talianska, ktorý tancoval vo všetkých sériách relácie), alebo vlastné dieťa, pravdepodobne by sa rozhodla pre topánku. Dnes išli mama s otcom na priamy prenos Let’s Dance.

„Nechápem, prečo už neprestaneš myslieť na tie potrubia a sen byť inštalatérom a nezačneš sa profesionálne venovať tancu,“ povedala mama, pričom si kontúrkou na pery urobila čiaru cez celé líce, lebo auto prešlo cez poriadne vypuklý retardér. Mama sa vždy líčila v aute, a preto sa často stávalo, že keď niekam prišla, vyzerala ako klaun. „Možno, naozaj iba možno, by si potom raz mohol skončiť v Let’s Dance!“ dodala nadšene.

„Lenže to poskakovanie je hrozne trápne,“ namietol Ben.

Mama si povzdychla a natiahla sa po vreckovku.

„Len hneváš mamu. Buď už, prosím ťa, ticho a správaj sa slušne,“ povedal ostro otec a pridal zvuk na prehrávači. Jasné, že hralo cédečko z Let’s Dance. Na obale bolo ozdobným písmom napísané 50 najväčších hitov Let’s Dance. Ben to cédečko nenávidel, pretože ho počul už miliónkrát. Počul ho už vlastne toľkokrát, že to preňho boli priam muky.

Benova mama pracovala v miestnom nechtovom štúdiu zvanom Gail. Do štúdia nechodilo veľa zákazníčok, a tak si mama so svojou kolegyňou, ktorá sa, čuduj sa svete, volala Gail, väčšinu času upravovali nechty navzájom. Leštili, čistili, pilníkovali, zvlhčovali, lakovali, vypĺňali, predlžovali a maľovali. Tejto činnosti sa venovali celý deň, ak práve nebol v telke Flavio Flavioli. Mama teda chodievala domov s dlhokánskymi rôznofarebnými umelými nechtami.

Benov otec bol pracovník bezpečnostnej služby v miestnom supermarkete. Najväčším výkonom za dvadsať rokov jeho kariéry bolo dolapenie starého pána, ktorý si do nohavíc ukryl dve balenia margarínu. On sám bol síce príliš tučný na to, aby za zlodejmi utekal, ale zato im vedel telom zahatať únikovú cestu. Rodičia sa spoznali, keď otec mamu neprávom obvinil z krádeže čipsov, a do roka sa vzali.

Autíčko odbočilo na Grey Close, ulicu, kde stál babkin domček. Bol to taký malý smutný domček, v akom obyčajne žijú starí ľudia.

Auto zabrzdilo a Ben sa pomaly pozrel k domu. Babka ho už vyzerala z obývačkového okna. Čakala. A čakala. Celý čas vyčkávala pri okne, kedy príde. Odkedy tam trčí? rozmýšľal Ben. Od minulého týždňa?

Ben bol jej jediný vnuk, a pokiaľ vedel, okrem neho ju nenavštevoval nikto.

Babka mu zakývala a on sa neochotne usmial, ale len natoľko, nakoľko mu to dovolil mrzutý výraz.

„Takže zajtra dopoludnia okolo jedenástej ťa ja alebo mama vyzdvihneme,“ otec ani nevypol motor.

„Nedalo by sa o desiatej?“

„Ben!“ zavrčal otec. Odistil detskú poistku a Ben s odporom otvoril dvere a vystúpil. Samozrejme, že nepotreboval detskú poistku, veď už mal jedenásť rokov a bolo dosť nepravdepodobné, že by počas jazdy otváral dvere. Podozrieval ocka, že ju používa len preto, aby mu po ceste k babke nevyskočil. Dvere sa zabuchli a motor nabral na otáčkach.

Babka otvorila, skôr ako stihol zazvoniť. Bena ovalil strašný zápach kapusty. Bolo to ako obrovská facka smradu.

Vyzerala ako typická babka:

„Maminka a ocinko nejdú ďalej?“ vyzvedala trochu zronene. Bola to jedna z vecí, ktoré na nej Ben nemohol vystáť: vždy s ním hovorila, akoby bol bábätko.

Dŕŕŕŕn-dŕŕŕŕŕŕŕŕrŕŕn-dŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕŕn.

Babka a Ben sa dívali na odchádzajúce hnedé autíčko poskakujúce na retardéroch. Mama s otcom s ňou netrávili čas o nič radšej ako on. Bolo však pre nich pohodlné odložiť ho sem každý piatok večer.

„Nie, ehm... prepáč, babi...“ zamrmlal Ben.

„Tak teda poď,“ zašomrala. „Rozložila som scrabble, pripravila som ti čaj a mám tvoju obľúbenú... kapustovú polievku.“

Ben sa zachmúril ešte viac. Nieeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeeee! pomyslel si.

2

Ako keď kváka kačica

Onedlho sedeli babka a vnuk oproti sebe v hrobovom tichu za jedálenským stolom. Ako každý piatok.

Keď rodičia nepozerali Let’s Dance, išli na večeru alebo do kina. V piatok mali vždy „rande“, a odkedy sa Ben pamätá, vždy ho nechávali u babky. Keď nešli na predstavenie Let’s Dance, vybrali sa do Tádž Mahalu (čo je indická reštaurácia na hlavnej ulici, jasné, že nie ten starobylý mramorový monument v Indii) a zjedli toľko indických placiek, koľko sami vážili.

V babkinom dome bolo počuť len tikot hodín na rímse kozuba, cinganie kovových lyžíc o porcelánové taniere a občas pískanie pokazeného babkinho načúvacieho strojčeka. Bolo to zariadenie, ktoré zjavne nebolo určené na to, aby pomáhalo babke prekonať hluchotu, ale aby ju spôsobilo iným.

A to na babke nenávidel najviac. Okrem toho ešte neznášal aj toto všetko:

1. Babka zvykla napľuť do použitej vreckovky, ktorú nosila v rukáve, a utierať ňou vnukovi tvár.

2. Telku mala pokazenú od roku 1992. Dnes už na nej bola vrstva prachu ako huňatá kožušina.

3. Dom mala plný kníh a vždy sa snažila Bena presvedčiť, aby ich čítal, hoci on čítanie z duše nenávidel.

4. Babka nástojila, aby nosil ťažký zimný kabát po celý rok, ešte aj keď bola vonku páľava, inak „by si ho neužil“.

5. Páchla kapustou. (Človek, ktorý má alergiu na kapustu, by sa k nej nemohol priblížiť ani na desať kilometrov.)

6. Babkina predstava o vzrušujúcom výlete spočívala v kŕmení kačiek kdesi na rybníku starými plesnivými zvyškami chleba.

7. Stále prdela a ani sa len neunúvala vopred na to upozorniť.

8. Jej prdy nesmrdeli kapustou, ale zhnitou kapustou.

9. Babka od Bena chcela, aby chodil spať tak skoro, že sa mu ani neoplatilo vstávať.

10. Svojmu jedinému vnukovi plietla na Vianoce pulóvre so šteniatkami a mačiatkami, ktoré ho rodičia potom vždy nútili nosiť celé sviatky.

„Ako ti chutí polievka?“ opýtala sa babka.

Ben miešal svetlozelenú tekutinu vo vyštrbenej miske už asi desať minút a dúfal, že sa vyparí. Ale nedarilo sa mu.

Aj tak už bola studená.

Chladné kúsky kapusty plávali v studenej kapustovej vode.

„Je vynikajúca, ďakujem,“ odvetil.

„Dobre.“

Tik-tak, tik-tak.

„Dobre,“ opäť sa ozvala stará pani.