Kým nás láska nerozdelí: Hľadania

Pavel "Hirax" Baričák

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2008

© HLADOHLAS Group, s. r. o.

Martin 2010

www.hladohlas.sk

ISBN 978-80-970013-2-2

Venované

všetkým silným, ktorí sa topia v bahne utrpenia. Preto silným, lebo načahujú

ruky z hladiny a snažia sa zachytiť záchranný konár...

Venované

aj slabým, ležiacim na dne tohto močiara, kde ich už pomaličky začínajú obhrýzať

vyhladované raky. I oni si zaslúžia čítanie nad hrobom...

No a v neposlednom rade venované

letiacim v oblakoch nad spomínanou destináciou rastu. Za odvahu a za to,

že sú tam, kde sú... pevní a istí.

Hirax 8. 8. 2008

Ďakujem týmto dušiam:

Oshovi, Josefovi Kirschnerovi, Michaelovi Newtonovi, Vladimírovi Savčenkovi,

indiánom z panamského kmeňa Emberá, belasým trpaslíkom z neďalekého

vesmírneho kúta, mojim jedenástim strážnym anjelom a všetkým, ktorí ma

„učili, učia a budú učiť“.

Hirax

kapitola 1

Čo nerobíte aspoň pol minúty, to si telo nevšimne

Stál som na krajnici cesty. Bosý a knísajúci sa na pätách. Dostúpiť na celé chodidlá som nemohol, úplne mi horeli. Mal som prasknuté otlaky na troch prstoch. Krvavo a bolestivo mokvali. Koža sa odlúpila, ja som ju dychtivo odtrhol a mäsko vykuklo na svet. Radšej zažmúrilo oči, pretože toľká žiara ho prekvapila. Bolo ako kuriatko, ktoré hneď po vyliahnutí zo škrupiny stúpilo na dymiaci ohorok.

– Vitaj medzi ľuďmi, – podával mu ohorok ruku.

– Toto je ten krásny svet, o ktorom tam hore všetci rozprávajú? – čudovalo sa kuriatko.

– Neviem, o čom točíš. Ja som tu chvíľku a som rád, že odchádzam, – odvetil ohorok a v pokoji si pomaličky cez dym ďalej zomieral. – Veď sa pozri, aké je to tu všetko dodrbané!

– No že to hovoríš práve ty! Hmhm... neviem, kto si, ale smrdíš neuveriteľne! – treslo nebojácne kuriatko filtru do tváre.

Snažil som sa niečo stopnúť, ale pohybujúce sa autá asi vymreli. Kontroloval som svoj smer, či sa tam niečo nemihne, ale okrem pofukujúceho vetríka, hrajúceho sa s listami radu stromov, som neregistroval nič.

Určite nastal koniec sveta a mňa naň nikto neráčil upozorniť. Na svete zostali živí iba chudobní, všetci pracháči s autami zdochli. A prežili naisto aj bytosti strápené bolesťou. Obidva atribúty som totiž dokonale spĺňal. Vracal som sa z päťdňového čundra a vo vrecku som nemal ani len občianku. Už v polovičke výletu sme všetko prepili. Dokonca sme začali dorážať pivá po ľuďoch, ktorí odišli a nechali ich na stole nedopité. Stáli sme so Psychom na terase pri jednom bufete a číhali, kto čo nechá. Slnko však nekompromisne pieklo, postavičky boli vyprahnuté, a tak úroda bola slabá. Kde-tu sa však niečo pritmolilo, a to nás udržiavalo vo veselom stave. Ukazovali sme nepozorovane prstom na náhodne vytipované živé bytosti a hádali, čím sa môžu živiť. Bola to skvelá hra, pretože moja a Psychova fantázia nemala v tejto plejáde ľudí konkurenciu. Keby im bolo dopriate vypočuť si, čo sme na nich navymýšľali, ich mačety pomsty by pokojom nezaháľali.

Usmial som sa. Spomenul som si, ako sme sa tešili na tučný, do polovice nedopitý polliter čierneho piva. Nechal ho tam nejaký vypasený turista v plavkách. Obrovské brušisko sa mu slastne prevaľovalo cez pás. Mal ho veľké ako keby práve zjedol na posedenie malého byvola. Vypil z toho pohára polovičku čiernej pivnej tekutiny a potom ľahostajne odišiel. Určite do svojho pojazdného karavanu, kde mal manželku, dve neposlušné deti (ktoré mu iba celý pobyt pili krv), mikrovlnku, televízor, udicu plus celú rybársku sadu minimálne za tridsať litrov, satelit, stolný futbal, nafukovacie basketbalové ihrisko, gril, vrece zemiakov, mrazák po vrch naložený mäsom a trilión ďalších pičovín, bez ktorých by si nevedel predstaviť ten svoj vákuový svet.

Nikdy som nechápal ľudí, ktorí sa neustále obklopujú blahobytom, pohodlím a prepychom. V nijakom prípade sa nikam nepohnú, kým nemajú na dosah ruky všetkého prebytočný dostatok. Potom tú hromadu vynásobia desiatimi, poznášajú to dokopy, prídu žeriavy, tie to naložia do auta, prívesu či karavanu a oni sa až potom pohnú na dovolenku. Keď sa vrátia, tak sa pozvaným susedovcom na opekačke v ich prekrásnej záhrade, navrhnutej najdrahším mestským exteriérovým architektom, chvália, že boli na výlete v prírode pri jazere. Hovno boli a nie na výlete! Stále civeli v tej svojej konzerve. Spútaní lanami potrieb a beznádejne naviazaní na množstvo hmotných blbostí, ktorým dobrovoľne odovzdávali svoje životy. Neustále sedeli vo svojej obývačke a ani si to neuvedomovali, pretože tachometre ich áut menili číslice a oni im oddane verili. No nepohli sa zo svojho obalu ani len o vlások. Stále prebývali v tej svojej umelohmotnej kocke a klamali samých seba, že toto je ten vysnívaný a správny život plný materiálneho bohatstva, po ktorom všetci túžia, a práve oni sú tí šťastní výhercovia, ktorí z neho aspoň časť majú. Ale nemali nič, len pokrčenú jagavú pozlátku. Krívajúce zlaté teľa, hnijúcu banánovú šupku bez sladkého plodu. No ešte im to nedošlo. Museli si počkať na nejakú smrť blížneho svojho či ťažkú chorobu, aby sa im záklopky vnímania čistého sveta otvorili naplno.

– Hajzel! Kofola! – precedil cez zuby Psycho, keď odlepil krígeľ od pier.

Psycho bol pohoďák. Nervák a veselý týpek v jednom. Keď mal dobrú náladu, začal veršovať len tak z brucha. A bolo mu jedno, či sú okolo neho len jeho priatelia alebo maďarský zájazd turistov túžiacich sa vymočiť v najbližšom motoreste, kde sa práve nachádzal, pil a veršoval.

Raz sa postavil na jednom hudobnom festivale v záhradnej reštaurácii na veľký drevený stôl a začal len tak z veselosti básniť. Keď po desiatich minútach skončil svoju poetickú báseň, improvizovane nazvanú Oko v piči, tlieskalo mu asi pätnásť stolov navôkol nás, ktoré od smiechu a údivu prerušili svoje debaty a počúvali majstra insitného umenia. Dokonca jedno české dievča donieslo španielku a prosilo ho, aby zahral niečo od Phila Collinsa. Nedalo si vysvetliť, že Psycho vôbec nevie na tento nástroj hrať. Že bude neustále iba brnkať po jednej strune a trápiť ju, aby cez ňu vyrobil jednoduchú atmosféru k svojim veršom o sexe, pijatike, priateľoch a živote takom, aký v skutočnosti a bez náplastí bol.

Keď už sme mali dosť koketovania s cudzími mikroorganizmami, rozhodli sme sa konečne pobrať domov. Odchod sme stanovili na druhý deň ráno. Od našich rodičov nás delilo päťdesiat kilometrov. Psycho zobral stan a ja spacáky s karimatkami. Kráčali sme horúcou asfaltkou a z čín na nohách sa nám len tak parilo.

– Spravil si ju? – spýtal som sa Psycha, keď mi už šuchtanie tenisiek pripadalo neznesiteľné.

– Jasné. Tak po mojom. Vyzliekla sa, stiahla si gaťky a ja bez toho, aby sme spolu splynuli, som sa jej spravil na brucho, – odvetil smutne.

Predčasná ejakulácia nedala môjmu kamarátovi spávať. A práve včera mu náhoda nahrala krásne dievča v červených bikinách stojace a čľapkajúce sa na brehu jazera. Psycho neváhal a hneď sa jej spýtal, či mu daruje pramienok vlasov, že skladá parochňu pre moju holú hlavu. To, že mi začali padať vlasy a tak som ich zhodil, mu už za vysvetlenie nestálo. Priateľ na svojom mieste. A ona mu okrem toho pramienka nakoniec darovala aj čosi viac. Niečo veľmi pekné, niečo, čo dievča nedá hocikomu. Veď o to bojoval celý deň a celý večer a zaslúžil si to. Toľko básní nezložil dohromady za celý rok.

– Nezabúdaj, že to, čo organizmus nerobí aspoň pol minúty, telo nepostrehne. Mal si si viacej vypiť, – povedal som Psychovi.

– Áno? A čím by som platil? Tými kameňmi, ktoré by som pozbieral na ceste? – osopil sa na mňa.

– Hehe, – zasmial som sa.

– A potom by sa mi už vôbec nepostavil, – smútil ďalej, – keď si vypijem, odmieta so mnou malý Psycho komunikovať.

– Neboj sa, keď budeme starší, vraj sa to ustáli a pominie. Aj ja som to mal, keď mi prvýkrát dievča roztvorilo svoje nádherné stehná.

– Hneď si sa spravil? – spýtal sa.

– Áno. Vošiel som do nej a už som aj striekal. Ale súložil som ďalej. Hral som sa na machra, ako mi to ide, – povedal som.

– Ty vole, veď si ju mohol nabúchať. Zistila to? – spozornel.

– Začal mi spľasávať. Tlačil som ho tam ako valach na pílu. Snažil som sa, čo to dalo, ale aj tak z nej po chvíľke celý zosmoklený vyšiel. Silne jej chýbal. Bola nadržaná ako mladý jeleň. Šmátrala po ňom rúčkou, že si ho tam okamžite zavedie, ale nahmatala len uslintaný kúsok mäsa. Celé jej to došlo. Bola sklamaná, aj keď sa pretvarovala, že je to v poho. Rozišli sme sa, – povedal som.

– Koľko ste boli spolu? Týždeň? – vypytoval sa Psycho.

– Nepreháňaj. Tri dni, – odvetil som.

– Ty romantik...

– Potom som skúšal ešte toto: keď sme sa bozkávali a hladkali svojimi hladnými rúčkami, proste počas predohry, vytratil som sa od baby na záchod, akože sa mi chce strašne cikať. A na záchode som sa dopredu urobil, – povedal som.

– Hehe, to viem, ako sa to skončilo, – skočil mi Psycho do úsmevu, – vrátil si sa a už sa ti nestoporil, čo? Hehe, to som robil aj ja...

– Nie, nie, postavil. Milovali sme sa. No teda, hmhm.... vošiel som do nej, dvakrát prirazil a už som aj striekal, hehe. Samozrejme, že som zasa strúhal džigola a umelo vzdychal ako býk určený na párenie. Koniec bol rovnaký, dala mi kopačky.

– Ako si na tom teraz? – opýtal sa Psycho.

– Chodil som s Petrou, však vieš. Často sme sa milovali. Začiatky boli trápne, ale potom sa to všetko skutočne napravilo. A to čaká aj teba, – povedal som.

– Myslíš?

– Skúšal si počítať?

– Čo? Moje baby? Mal som len dve. Teda s tou včerajšou tri..., – kmital Psycho prstami na rukách.

– Nie, nie... jeden kamarát počíta pri súloži v hlave veľkú násobilku... proste nemyslí na sex, snaží sa nevzrušovať. Odkloní myseľ. Násobí napríklad 12 x 15 sa rovná, 13 x 15 sa rovná a tak ďalej, – vysvetľoval som Psychovi.

– Veľkú násobilku neviem ani pri triezvom sústredení, hehe. Ja som skúšal stavať snehuliaka. Už od predohry. Ale len čo roztiahla nohy a odsunula tangáče, ja som akurát zapichol mrkvu do hlavy a vyrobil semennú mapu Afriky na prestieradlo.

– Hehe, pokračuj. Lepšie sa mi kráča. Nejako mi to odľahčuje nohy... – smial som sa z plného hrdla.

– Tak dík. Moc si mi pomohol, – išiel z Psycha recesistický tón.

– Vraj existuje nejaký bod pri koreni penisu, ktorý keď silne stlačíš tesne pred vystreknutím, odkloníš výron. Prišli na to mnísi, – vyslovil som.

– Ja som skúšal súložiť so špendlíkom, – ťahal Psycho ďalšiu pikošku zo svojho batoha erotických spomienok. Nevedel som sa dočkať záveru.

– Rozhodol si sa stať otcom pár pripináčikom? Ako si našiel v tej mikrohlavičke dieročku?

– No, vidím, že si to pochopil... no proste som sa pri kopulácii pichol špendlíkom do stehna.

– Psycho, prestaň, lebo tvoju fotku pošlem na psychiatriu s textom: Som vytretý idiot. Schválne, či ma nájdete? – povedal som. – Čo to dievča? Pripadalo jej normálne, keď si si na nočný stolík pripravil kondóm a špendlík? Tááák, operácia sa môže začať. Čo vás bolí, mladá pani?

– Schoval som si ho pod plachtu. Mal som nacvičené, kde ho nájdem, – odvetil.

– Ahá... Milá Marika, tu je nakreslený obrys, tu si mi ľahni. Ja som hneď na tebe, len si tu ešte chvíľku len tak z mojej vrodenej debility pohrabkám pod plachtou. Prepáč, mám takú menšiu úchylku. Neboj sa, za chvíľku už budeme spoločne fičať neuveriteľnou rýchlosťou ako na boboch. Daj si zatiaľ prilbu. Áno, áno, tamtú nafukovaciu, čo je na tom vešiaku, – parodoval som možnú situáciu.

– Ty si somár! Vidím, že so mnou cítiš! No ale ani to mi nepomohlo... – odsekol nahnevane.

– Čo si v návale chaosu namiesto toho pichľavého inštrumentu nahmatal pod vankúšom babkinu modlitebnú knižku a v panike z omylu si sa ňou začal improvizovane biť po hlave? A zabralo to? Super! A potom si už len prirážal ako dobre vypasený muflón a Mariku od túžby vlnilo ako plech štvorku? Erekcia sa dala tvrdosťou porovnať k oceli triedy 19 a semenný vulkán menom Krakatit bol pevne pod tvojou taktovkou – desať sekúnd, minútu, polhodiny, deň, rok – nech sa páči, navoľ si, Marika, časový parameter očakávanej dĺžky súlože sama týmto vypínačom, žiadny problém. Len mi občas hoď lopatou nejaké to jedlo a pitie do gágora, nech má môj rušeň dostatok energie na svišťanie prériou. Ale Marika ako na just – keď sa ti začalo konečne dariť, ošedivela, seklo ju, mušlička sa jej premenila na Saharu a ospravedlnila sa ti, že ju práve akosi hrozne začala bolieť hlava, čaká mesiačiky a z koitu nič nebude? Bála sa ti totiž do očí povedať pravdu, že s truľom, ktorý si trepe pri súloži po hlave knihou, teda ešte nespala?!? – preháňal som.

– Už ťa nepočúvam. Si psychológ ako ja drevorezbár. Pichol som sa moc silno – ak chceš vedieť. Až mi vyšla krv! Okamžite mi klesol. Mohlo predo mnou začať masturbovať prvých desať misiek Brazílie súčasne, krv sa do toho orgánu už za nič na svete nechcela vrátiť.

– Pichol si sa tak silno, že všetka krv z tela vytiekla cez tú ranu? Špendlík tým tlakom vyletel z aorty a rozbil kryt nočnej lampy? Päť litrov tvojej životodarnej tekutiny premenilo posteľ na krvavé riečisko v priebehu štyridsiatich dvoch sekúnd? Svetový rekord? Okamžite prišla ponuka od technikov zo stajne Ferrari? Nebolo už krvi, čo by naplnila tvoj orgán rozmnožovania na dostatočnú a lákavú veľkosť pre ženský zrak, hmat, čuch, pery, pysky a vagínu? – zasypal som Psycha mojimi humornými otázkami, ale on ich zjavne nechcel počuť.

– Nepočúvam ťa. Môžeš si drmoliť hocijaké kraviny, nepočúvam ťa! – cedil cez zuby Psycho.

– Marika vybehla celá krvavá a holá na chodbu tvojho baráka a vrešťala tam ako ranená koala? Stretla akurát domovníčku, ktorá na teba okamžite zavolala políciu, hasičov, ale na prvú pomoc akosi zabudla? A čo by s tebou asi tak robili, všakže... Iba ak by prišli s cisternou plnou krvi, do ktorej by ťa rovno hodili, zavreli vrchnák a previezli rýchlo do špitálu. Tam by veko otvorili, vytiahli ťa a rozhodovali sa – zašijeme ho na operačke alebo ho rovno rozrežeme na pitevni? Na pitevňu, rozhodol riaditeľ, ktorý musel silou-mocou ušetriť prevádzkové náklady hospitalu, pretože to dostal nariadením zhora od chudobného ministerstva zdravotníctva, lebo štát pridelil oveľa viacej peňazí na vojsko a zbrojenie? Zabíjať, plieniť, rabovať, kradnúť, znásilňovať a ničiť je na tejto zemeguli prednejšie, ako zachraňovať a pomáhať slabším. A tí istí ľudia, čo prestrihávajú pásky na benefitoch venovaným obetiam vojen a hladu, sú megabohatí práve zo zbrojenia. Hmhm, paradoxné... Ale späť k inej súťaži – o tvoj život, Psycho: Nie, nie, my si ho berieme, kričali chlapci z konkurenčnej stajne McLarren a riaditeľ si trel čertíkovsky dlane? – povedal som.

– Ne-po-čú-vam ťa! Si vzduch a vzduchom aj ostaneš. Vykračujem si tu sám. Som tu na tejto asfaltke jediný normálne rozmýšľajúci jedinec. Vedľa mňa kráča drzý a hlúpy dobytok, ktorý mi pomáha niesť batožinu a omylom ho naučili ľudskej reči. NE-PO-ČÚ-VAM ŤA! – opakoval sa Psycho.

– Neboj sa. Keď budeš mať štyridsať, spomenieš si na mňa. Pri súloži s manželkou, ktorú budeš pichať už po tisícikrát a budeš poznať presnú pozíciu každej jej bradavice na chrbte, budeš milosrdne čumieť do bedne a kopírovať si škaredú ženu z televíznej obrazovky, hrajúcu v bezduchej reklame na podporu lieku na ľudské omladnutie, do svojej mysle a budeš si predstavovať, že sa miluješ práve s ňou. S hocikým iným, len nie s manželkou! A jediným tvojím veľkým želaním bude, aby si sa už konečne spravil, pretože pri manželke to už proste nejde a tak sa jej stále vyhováraš na starosti so šéfom v robote. Vtedy sa už nebudeš smiať na vete, že s vlastnou ženou spávajú len homosexuáli. VTEDY TO BUDEŠ ŽIŤ!

– Tak to mi nehrozí. Určite päťkrát prirazím a pôjde to von. Mám strach, že som doživotne odsúdený hádzať to na ženské brušká bez pocitu zažiť, aké je to byť dlhšie ako len na pár sekúnd v ženskom lone, – povedal Psycho.

– Keď dosiahneš stredný vek, vrátiš sa k masturbácii, lebo vtedy budeš môcť aspoň duševne spávať s modelkami naplnenými silikónom. Budú ho mať všade – v prsiach, perách, pyskoch, hlave, kostiach i nechtoch. Čas ide rýchlo, takže keď zostarneme, tak možno všetky ženy budú napustené nejakou špeciálnou látkou. Bude to v móde. Ostré predmety budú zakázané, lebo keď tou nádherou pripravenou k súloži šuchneš o nejakú ostrú hranu, vytečie ako syr Bambino položený v lete na vyhriatom plechovom stole. Zabudni na špendlík! Do postele pôjdeš cez detektor kovov. A tak aspoň porno bude tvojím únikom. Budeš si mastiť péro, motivovať sa ľudskou kožou napustenou špeci tekutinou, vytvarovanou do tvaru super kočky, a takto sa budeš prihovárať svojmu žaluďu: Milý môj, ale si ma v tom detstve vytrápil, hehe. Už sa mi nechce tomu ani veriť. Vtedy som sa ťa len chytil a mohol som ísť prať trenky, nech to máti nevidí. A teraz ťa tu už dvadsať minút masírujem a ty nič. Dúfam, že tá obluda nepríde skôr z práce... poď môj, no poď... – hral som Psycha po rokoch.

Neodpovedal mi a tak sme šli ďalej mlčky, rozoberajúc svoje osobné životné cesty. Psycho bude ejakulovať na brušká, ja skončím v nejakom indickom kláštore a budem si chytať pipíka pri koreni pri prvom náznaku schádzania z cesty za svetlom.

Po troch hodinách kráčania sme sa rozdelili, pretože sme pochopili, že takéto dve chodiace kreatúry nikto do auta nevezme. Psycho mi o polhodinku zakýval z ubiehajúcej dodávky. Bol som rád, pretože sme si strihli, kto bude niesť ťažší stan a on prehral. Aj mne sa podarilo zastaviť jedno auto, ale po desiatich minútach výčitiek od nahnevaného a priam diktátorsky naladeného šoféra, ktorý mi neustále dohováral a nechápal ako môžem chodiť po svete bez peňazí a takto žobrať, som ho poprosil o zastavenie a vystúpil. Zvýšeným hlasom mi rozkázal, aby som sa vrátil do auta, ale ja som sa s úsmevom poďakoval a zabuchol mu dvere do ksichtu.

Nevidel som žiaden problém. Vypočítal som si, že keď budem kráčať zostatok dňa a celú noc, mohol by som byť ráno v mojom rodnom meste. Každý životný údel som bral ako výzvu a dokonca som sa na tú nočnú púť tešil. Predstavoval som si, ako moja mamina pôjde ráno do obchodu kúpiť mäkké rožky a mlieko na kakao. Budeme kráčať oproti sebe, ale nespozná ma. Kto by v zarastenom stroskotancovi videl svojho syna, všakže? Nikto. Nechám ju prejsť okolo mňa, potom sa otočím a zakričím na ňu:

– Mamina?

– Preboha, Xiastro?!? Ublížil ti niekto? – spýta sa ma mama.

– Nie. Prečo? – odvetím pokojne.

– Až som sa zľakla! Vyzeráš, ako keby si tri dni nejedol, – preľakne sa.

– Veď som aj nejedol.

Pristúpi ku mne a objíme ma. Bude ma hladiť jej teplými dlaňami po mojej hlávke a nosom bude nasávať moju dušu. A ja ju objímem. Silne a z lásky ako bytosť, ktorá mi veľa dala, dáva a bude dávať. A takisto ja jej. Už dávno nie som malý synátor, pletúci sa jej pomedzi nohy. Ona to vie, ale ako mama si to nikdy neuvedomí. Stále bude nado mnou bezpečne krúžiť ako kondor chrániaci svoje mláďatá. Celý život. A ja jej budem za to vďačný. Keď mi bude plano, iba zakývam na oblohu, ona priletí a skryje ma pod svoje košaté materské a bezpečné krídla.

– Choď, prosím ťa, domov, nalož sa do vane a sprav si niečo na jedenie. Ahoj, synu môj, ľúbim ťa. Ja idem niečo vybaviť do mesta. Nepotrebuješ niečo? – povie mi.

– Nie, ďakujem. Práve si mi dala lásku, a to je to najdôležitejšie, – odvetím.

Ale kocky osudu boli vrhnuté ináč. Koža na prstoch dolných končatín praskla a biela bezfarebná vodička, miešajúca sa s krvou, sa vyliala. Nohy už nemohli kráčať a ja som tam zostal stáť ako pokazený trambus na púšti. Slniečko začalo zachádzať za obzor, a tak som zišiel k potoku blízko cesty. Ponoril som ubolené nohy do tečúcej vody a požiadal potôčik o uzdravenie. „Ssss,“ privítal ma.

Nakoniec som si ustlal dve karimatky na seba, vsunul sa do spacáka, poďakoval najvyššej vesmírnej identite za pekný deň a snažil sa zaspať. Rozmýšľal som, za koľko sa mi zacelia chodidlá, aby som mohol pokračovať v ceste. „Deň, dva, tri? Nemám mobil a tak nikto o mne nič nevie. Psycho je už dávno doma a zajtra mi bude určite vyzváňať pri dverách. Keď už nič nestopnem, musím si aspoň od niekoho zavolať, nech nemajú o mňa strach.“

Plán bol jasný.

kapitola 2

Boh je Satan

Kvílenie bŕzd preťalo tíšinu. Otočil som sa k neďalekej ceste, z ktorej som pred chvíľkou zišiel. Z oblaku zvíreného cestného prachu sa vynorila dedinská škodovka. Hrachovo zelenú farbu urážali len žlté čiary ťahajúce sa cez celú dĺžku starobylého vozidla. Nemecký zberateľ zbytočností by tú kraksňu okamžite kúpil. No a akademický učiteľ, vychovávajúci novú maliarsku mlaď, by autorovi farebnej výzdoby toho čuda polámal ruky. Od zlosti a na výstrahu. Ja som si začal v duchu pripravovať príhovor k Marťanom. Nikto iný totiž z toho vehikla vystúpiť nemohol.

Dvere sa otvorili a z plechovice na gumách sa postupne vyhrabali traja mladíci. Nadobro som sa stotožnil s myšlienkou, že výprask ma neminie. Jednoznačne som vkročil na zakázané dedinské územie a ak by im toto nevadilo, niečo si už títo obecní bitkárski valasi nájdu, aby si do mňa mohli kopnúť. Myšlienky v mojej gebuli kričali ako o život: „Do pekla, ani utekať sa mi nedá! Zohnem sa aspoň pre tie kamene? V hádzaní granátom som bol na telesnej vždy dobrý. Polovičku čiernych odliatych granúl po mojich hodoch už nikdy nenašli. No čo, možno aspoň jednému roztrepem hlavu. Keď už ma majú zlynčovať, nech aj oni majú nejaké straty,“ kalkuloval som v mojej mysli.

– Xiastro, ty chmuľo jeden! Čo tu robíš? – vykríklo na mňa z cesty červené tričko ušpinené od oleja. Zaostroval som mojimi očami, čo ruky dali, ale nedopátral som sa, kto to na mňa z krajnice bľačí.

– A ty si čí? – prijal som dedinský prízvuk. Hneď mi bolo veselšie, keď sa vyjasnilo, že dotyčný ma pozná a ruvať sa asi nebudeme.

– Čo ma nepoznávaš? Veď to som ja, Marián od Hnútov. Do triedy som s tebou chodil. Štyri roky na strednej som s tebou strávil, ty šakal jeden besný. Čo si tu gule pri našom potoku vyvaľuješ, ha? – kričal na mňa vyradostený bývalý spolužiak.

– Marko, to si ty? No len ty si mi tu chýbal... Pre kristapána, to zle skončí.

– Čo by zle skončilo. Hybaj s nama, sadaj do autiaka. Ohne dnes robíme. Pálenky je tam jak na kare, sedmičky sa budú vykopávať..., – hádzal na mňa návnady Marko. Tak sme ho totiž počas celej strednej prezývali, napriek tomu, že bol krstený Marián.

– Praskli mi pľuzgiere na nohách, nemôžem chodiť, – snažil som sa brániť, lebo som sa už tešil na pokojný spánok pri potoku.

S Markom ma čakalo všetko, len nie triezvy stav, nuda a sny. Na škole ho nevedeli skrotiť ani trojkami za správanie. Jeho alkoholové večierky na internáte sa stali inšpirujúcimi historkami pre nasledujúce generácie. Cigarety fajčil aj pred učiteľmi, s ťažkým dešpektom ich rámoval. Autority pre neho proste neexistovali. A keď dostal hlad, nemal problém si vybrať počas vyučovania chlieb so salámou a začať ho prežúvať priamo pred vyjavenou tvárou profesora. „Keď dostane človek hlad, no nenaje sa?“ bránil sa usmiato. Ale nebol to typický grázel. Myslelo mu to a to ho zachraňovalo. Bola to proste inteligentná duša, ktorá sa vyliahla na dedine a tá ho naočkovala prirodzene sa radovať zo života.

– Ale budem ťa ja počúvať, – vyšlo z Marka a už sa aj rútil spolu so svojimi dedinskými kumpánmi dolu briežkom ku mne.

Zbalili ma rýchlejšie, ako som stihol v sebaobrane zdvihnúť prvý kameň zo zeme. Ale do premiestňovacej plechovice som sadol len pod Markovou prísahou, že ma hocikedy odvezú aj s mojimi vecami späť k potoku, keď si o to požiadam. Že či sa nebudem báť ísť s nimi v aute naspäť, keď už budú všetci dožutí. A ja reku nebudem, keď už som do tohto kombajnu teraz triezvy sadol. A že nech už netrepem, že pôjdem spať k nemu domov. A ja reku ty netrep, veď ty sa vyparíš do hodiny s nejakou šuškou a celú noc ťa nebude, poznám ťa ako svoje bačkory. Že tuná Rudo ma zavezie, že on je dobrý chalanisko. Rudo pritakal, a tak sme sa viezli k ohňu.

Za štvrťhodiny som sedel zababušený do deky na kmeni starého spráchniveného stromu a držal v ruke pohárik s domácou pálenkou. Okolo mňa sa smiali dedinčania, všetci starí tak od sedemnásť do tridsať rokov. Rozprávali príhody, ktoré všetci poznali a niektorí z nich ich aj skutočne odžili a priniesli na svet. Rehotali sa ako keby sa to udialo včera. Dokresľovali tie príbehy, doberali sa a ja som pochopil, že vyrastať v paneláku a na dedine je sakra rozdiel.

– Aké sedmičky sa budú vykopávať? – nedalo mi a tak som sa opýtal Marka sediaceho vedľa mňa.

– Hehe, – smial sa Marko periférne vnímajúc vtip suseda a zároveň mi odpovedal. No aké asi? Trávy, nie? Vy si v meste nezakopávate zaváraninové poháre zásob? Čo robíte, keď dôjde úroda? – nevedel pochopiť.

– My sme paštikári, nie poľnohospodári, – odpovedal som mu.

– Zakopávame za stodoly, veď sme nejakí kulaci, – povedal Marko a na chvíľku sa odmlčal. – Ale ja som bol tento rok luxusne lenivý, hehe, strčil som dva poháre mame do auta. Pod plechy. Dobré, čo? To by fízlov nikdy nenapadlo, – chválil sa pyšne so svojou prevratnou skrýšou.

– Si exot, vždy som to tušil. Všetci to o tebe tvrdili, ale ja ako taký odroň som sa ťa vždy zastával. Vlastnej mame si strčil do auta drogy? Na, bež, ale soráč, mami, ja som dnes luxusne lenivý, ja sa lopaty nechytím. Snáď ťa nelapia..., – imitoval som ho.

– Však keby ju chytili, priznám sa. Už sa zas netras. A ona chodí na tej hergli len po dedine, – bránil sa Marko. – Dáš si haš? – spýtal sa ma.

– Ja som vedel, že to dnes nemôže dobre skončiť, – žalostil som.

– Jááj, veď už toľko nebedákaj, Xiastro, – zrušil ma znova Marko.

– Ty počúvaj, čo za pekné dievča to vedľa mňa sedí z druhej strany? – opýtal som sa ho tichšie, nech nevyzerám pred ňou ako geňo a zaženiem drogovú tému.

– Marcela? Je šibnutá. Pred rokom pojedla trošku viacej muškátového orecha, ako mala. Asi tak trojnásobnú dávku.

– Myslíš to korenie? – spýtal som sa nesmelo, lebo som sa ho už bál niečo spýtať.

– Hej. To to... viezli ju hneď do špitálu. Pár mesiacov bola slušne „čau“. Ale stále je prepnutá... asi z toho, – dopovedal a na chvíľku sa odmlčal. – Chceš si s ňou zapichať? – zaškeril sa po sekunde na mňa.

– Ty si čistá diagnóza! – neudržal som to v sebe. – Otáčam sa. Čau!

– Dobre fajčí. Hehe, čau! – odprevadil ma Marko.

– Je to pravda, osemdesiat percent mozgu človeka tvorí kvapalina. U teba je to zjavne brzdová, – adresoval som mu. – Ahoj, ja som Xiastro. Naleješ mi ešte tej vašej skútrovice? – prehovoril som z otočky na blonďaté dredovité žieňa sediace vedľa mňa.

Na kuchárku nevyzerala. Skôr vo mne evokovala pomocníčku kúzelníka – donesie na pódium kufor, usmeje sa na publikum, otvorí ho, vlezie doň a prepadne sa do suterénu k plesnivým zemiakom.

– Ty si so mnou pripiješ? Len tak? – habkala prekvapene.

– A prečo by som si s tebou nevypil? Čo si taká dostrihaná? – pýtal som sa nechápavo, pretože dorobená bola riadne.

– Nič... ja len že veľa ľudí sa so mnou takto prívetivo nebaví, – odvetila mi.

– No ale už moc meceš. Tu máš môj prázdny pohárik, prosím ťa dolej mi ho. A ak chceš, tak nalej aj sebe. Štrngneme si? – usmieval som sa na ňu ako Lumpy na strom, ktorý mu zavalil nohu.

V tichosti to vykonala. Jedným uchom som počúval, ako sme sa s Marcelou stali chvíľkovým stredobodom sexuálnych žartov dedinského mužského osadenstva, druhým uchom som načúval slobodné praskanie ohňa, ľavým okom som sledoval zapaľujúce sa zore v obryse lesa, kde sa stromy s úctou sklonili k zemi a ktoré sa na mňa dohodli: Na, Xiastro, kochaj sa! a pravým okom som kontroloval Marcelu, či mi neprelieva pohárik pričom som sa jej v duchu slizko, ale s romantickým prízvukom pýtal, či skutočne tak dobre fajčí vtákov a či to má skutočne rada alebo to robí len kvôli tomu, že nejaká jej kamarátka povedala, že je to paráda. Spať som s ňou nechcel, iba som bol štatisticky zvedavý. Typický prízemný muž.

– Fajčíš? – spýtal som sa jej, keď mi podávala pohárik.

– Nie, ďakujem – odpovedala milo.

– A to korenie si prečo popapala? – spýtal som sa jej bez potrebných psychologických príprav.

– To ti ako... kto povedal? – zostala omráčená ako plavec po strete s dnom vypusteného bazéna.

– Marko... Ale to je vlastne jedno. Ja si kvôli tomu nemyslím o tebe nič zlé. Skutočne. Niekto chodí večer cez playstation na rybačku, iný bije manželku, tretí masturbuje nad fotkami starých ľudí a ty si si otvorila vrecúška s korením a zjedla ich s úmyslom, že zažiješ super trip. Nie si o nič horšia ako hocikto iný sediaci pri tomto ohni, – dopovedal som.

– Chcela som sa zabiť, – vyšlo z nej.

Zostal som ticho. Čakal som, kým uchopí koniec potrebného špagátu a nadviaže naň ďalšie perly smútku, ale mlčala. Vytúžený motúz jej asi spadol do studne otupeného zabudnutia.

– Na to sa neumiera. S tým sa zostáva žiť, ale namiesto mozgu si človek potom nosí v hlave ementál. Raduj sa, že ti to ešte myslí, môžeš rozprávať, nezajakávaš sa a neopakuješ jednu vetu trikrát. To si nevedela, že si s tým môžeš iba poriadne uškodiť? – spýtal som sa jej.

– Mala to byť pomsta, – šepla ticho Marcela hľadiac vystrašene do žhavej pahreby, ktorá jej ako gepard mrštne olizovala konár, s ktorým sa ho rozhodla dráždiť.

– A komu si sa chcela pomstiť? Frajerovi, rodičom, učiteľovi? – pichal som do nej slovami.

– Frajerovi..., – povedala a pokračovala v týraní ohňového geparda.

– Za čo? Že ťa nechal? Že fikol tvoju spolužiačku? – nebral som si papierik pred ústa.

Otočila sa na mňa a očami, ktoré nič dobré neveštili, ma premostila. Zrazu som tam sedel ako ten jej asi veľmi vinný partner. Predstavil som si, ako mi vráža dymiaci konár do pažeráka a mieša mi s ním cez dýchaciu trubicu črevá. Prudko vykonáva kolmý pohyb, pripomínajúci čistenie špinavej záchodovej misy gumeným zvonom, len s tým rozdielom, že gepard prebývajúci v táboráku ju už dávno nezaujíma, ale je tu iný objekt k rituálnej vražde, ktorý si o to svojimi rečami slušne koleduje. Bol to jej spôsob terapie. Očistenie sa cez osobu, ktorá jej otvorila nevyhojenú ranu. „Tu máš, žer! Takto drzo sa mnou o mojich životných útrapách rozprávať nebudeš!“

– Mal milenku, – povedala s takým smútkom, ako keby tým párom slov chcela hodnoverne opísať a precítiť krutú smrť celej dvestočlennej dediny, na ktorú Američania v mene oslobodenia a mieru zhodili napalmovú bombu. – Už nikdy nebudem taká obetavá vo vzťahu. Muži si potom hneď myslia, že natrafili na hlupaňu a zneužijú to, – prezradila mi Marcela časť svojich názorov na mužské zmýšľanie.

– Čakal som, že mi povieš, že ťa týral. Alebo že utopil vo vaničke vaše prvorodené dieťa. Ale že nevera bola dôvodom na to, že si sa dobrovoľne pokúsila urobiť zo seba chodiace nerozmýšľajúce monštrum, o ktoré sa do konca života bude musieť starať posádka nejakého sanatória, či nedajbože tvoja rodina, tak to je silná káva, – povedal som.

– Všetko som vypátrala, – šli jej blesky cez rohovky. Keby žil pán Tesla, zvlhol by od vzrušenia.

– A to ty nevieš, že takéto veci môžu robiť iba muži? – kontroval som.

– Myslíš pátrať po nevere? – vrátila sa dredatá do reálu a jej oči konečne nabrali zdravú farebnosť. O upírstve už nemohla byť ani reč.

– Nie. Byť neverní... Vravím o pomilovaní inej ženy a potom dôkladnom utajení to pred partnerkou. Prípadne druhé mužské pravidlo znie, že keď chlap vycíti, že mu jeho nevera preteká cez hladinu srdca, rýchlo stiahne ruky, lebo vie, že môže byť neskoro. Muži nad tým vedia zvíťaziť, ženy nie. Tie berú všetko srdcom. Vidieť im to na očiach, keď im vo vnútri duše vybuchujú ohňostroje zamilovanosti. Pozorný partner hneď vycíti, že mu žena zakáša. Ženy nevedia uniesť milenecký pomer, začnú sa namotávať a komplikovať situáciu, – dopovedal som.

– Ty schvaľuješ neveru, však? – spýtala sa ma chladne a dúhovky jej začali opäť blednúť.

– Nie. Ale rozumiem jej.

– Si jebnutý, vieš to? – spýtala sa ma, pričom farebné spektrum jej modrých očí sa znova priblížilo k odtieňu dymu. Deny z Cradle of Filth by určite dychtivo vyzvedal, ako to robí.

– Viem, – odvetil som, – a ďakujem za pochvalu.

– Daj si práska, Xiastro, – drgol ma Marko z druhej strany do pleca. – Ona je mimóza, varoval som ťa, – dodal a podával mi sklenenú sedmičku s horiacim červíčkom, starostlivo ju zakrývajúc papierovým vrchnákom.

– Trávu nemáš? Privítal by som jemnejší štart, – snažil som sa brzdiť výlet.

– Hanka ako Anka, to je jedno, – škeril sa na mňa Marko.

– Asi si dám, nech začnem vnímať tento čudný svet z iného pohľadu, – povedal som a uchopil pohár do dlaní. Marko sa usmial. Mal ma tam, kde ma chcel mať.

Vtiahol som do seba jednu päťsekundovú Hanku a potom ešte jednu desaťsekundovú Anku. Mal pravdu, bolo to jedno. Chutili rovnako.

Asi po pár minútach som vstal a upokojil Marka, že sa idem iba trochu prejsť. Bol som bosý a chcelo sa mi chodiť. Po vlhkej tráve, konárikoch, odrezkoch kôry, kamienkoch, mraveniskách, zemi. Kríval som ako storočný starec, ale šlo to. Kráčal som hustnúcou tmou, popri stromoch, kriakoch a nebál sa ničoho. Ani nevery, ani predčasného výronu semena, ani vojny, ani lásky, ani bitky, proste ničoho. Aj čas zomrel, lebo všetky nástenné hodiny, čo viseli po smrekoch, zastali. Mesiac sa hompáľal na modrastej plachte zavesenej na mieste, kde mala byť tmavá obloha, a mal to všetko zjavne v paži. Veď kto by po tých rokoch visenia na vesmírnej slučke nemal?

Pritiahla ma gitara a mihotanie svetla vyvierajúceho z ohňa. „Čo som obišiel zemeguľu a opäť som pri zaváraninových fľašiach plných hašu? Pred tromi hodinami som nevedel učiniť ani dvadsaťcentimetrový krok a teraz som sfúkol so zranenými chodidlami celú našu planétu za desať minút? Bežal som po nej dole hlavou a ani som z nej nevypadol?“ otváral som v sebe rodiace sa otázniky.

– Ahojte, môžem si prisadnúť? – prihovoril som sa kruhu mladých ľudí sediacich okolo ohňa. Marka ani Marcelu som nenašiel. Asi išli súložiť.

– Sadaj a veleb s nami Boha, – povedal pokorne nejaký chalan. Bol to ten, ktorý držal v ruke španielku.

– Vy nemáte žiadnu zeleninu ani pálenku? – spýtal som sa celého toho hlúčika pekne oblečených ľudí, pričom som ich na pozdrav dookola preletel pohľadom i úsmevom.

– Nie. My to nepotrebujeme. To sú lákadlá diabla a my sme im odolali, – vysvetlilo mi jedno dievča, no bol som taký dokúrený, že som jej cez žiaru vatry nedovidel do tváre. – Modlíme sa za záchranu Slovenska. Len to nám môže pomôcť, – dodala.

– Pred čím, milá moja? – zaujímalo ma.

– Pred závislosťou od alkoholu, mamonu, hracích automatov, okultizmu, zloby, cudzoložstva, – odpovedala smutne.

– Hmhm, akurát mi jedna baba pri susednom ohni rozprávala, že vypátrala frajerovu neveru a toto zistenie zajedla vrackami muškátového orecha. Chcela sa zabiť a zároveň prežiť... dokaličiť si vedomie, zostať na svete ako chodiaca guma... len aby dotyčný trpel s vedomím, že za to môže on. Viete, ako to myslím? – kontroloval som, či mi rozumejú, lebo ja sám som to chápal po každej vyslovenej vete čoraz menej.

Skupinka stíchla. Len praskot ohňa ma držal v rovine vnímania.

Z ľavej strany zašumeli niečie pery, že to bola asi Marcela. Vedúci bunky podal gitaru susedovi, preplietol si prsty na rukách, sklonil hlavu k zemi a so vzlykom šepol do začínajúcej teplej noci:

– To bolo kvôli mne. Žil som vtedy v hriechu, – povedal chlapec, ale koniec vety odplavil jeho vzlyk niekam do destinácie výčitiek, trápenia a súženia.

– Poďte, pomodlíme sa všetci za Števa. Nech mu dá Boh silu, – povedal nežne jeho sused, uchopil španielku, oprel si ju o stehno a jemnými údermi prstov z nej začal vyludzovať teplé lúče melódií, do ktorých začal spriadať slová o všemohúcom, dobroprajnom, usmiatom, štedrom, múdrom a všetko chápajúcom ujovi.

Zavrel som oči. Meditovalo sa mi pri nich úžasne. Zjavil sa mi ujo. Bežal ku mne v ufúľaných krátkych nohaviciach. V jednej ruke zvieral fakľu a v druhej stískal misku s vodou. Vyzeral byť rozhorčený:

– Xiastro, ty papek! Povedz im, čo si myslíš! Prečo ma chcú okradnúť o jednu moju polovičku? O to zlé, diabolské, nedobré, slastné, pôžitkárske, veď ja som Boh, ja som všetko, ja som jednota, ja som jin-jang, teplo aj chlad, radosť aj plač, biele i čierne, ja som jedno. Vo mne je všetka skúsenosť a múdrosť sveta, teda aj to zlé! Prečo jednu stranu mojej identity prelepili maskovacou tapetou a nechcú ju vidieť, prijať, prežiť a získať aj z nej poznanie? Veď sa sami ožobračujú, vedome sa stávajú chudobnejšími. Vo vnútri mňa tancuje diabol držiac sa s anjelom za ruky. Je im spolu krásne, je to dualita, spojenie vášho sveta s celým vesmírom! – kričal na mňa.

Postavil som sa. Keď som sa vzpriamil, ako keby som sa vztýčil minimálne dva kilometre do nebies. Všetkému som rozumel, bol som nad všetkým. Nebolo vo mne výčitky, prečo sa všetci z tohto stretka modlia iba za Števa a na Marcelu akosi pozabudli. Vnímal som spojitosti, prečo jej bol Števo neverný, prečo sa tí dvaja stretli, čo všetko sa mali jeden od druhého naučiť a prečo každý z nich zareagoval, ako zareagoval.

Kráčal som späť k pohanskej vatre poprosiť niekoho z partie opilcov, narkomanov a sexuálnych zhýralcov, nech ma zavezie na pojazdnej cestnej gilotíne späť k môjmu potôčiku. Tam, k tej oáze pokoja, k zdroju prírodnej čistej energie, kde tlmená žiara mesiaca určuje miesto spánku, kam môžu zaľahnúť na odpočinok mŕtvi aj živí a nikto ich za to nepríde súdiť. Žiadni dedinčania, lesníci či policajti.

– A ty, ujo, mi tu už neplač do ucha! Stvoril si nás nedokonalých, tak si opäť sadni do víkendového lehátka a odpočívaj, – zavolal som smerom k hompáľajúcim sa vrcholcom vysokých smrekov žijúcich momentálne v zajatí letného vetríka, ktorý ušiel otcovi Tajfúnovi z prechádzky.

– Poprosím k potoku, Rudko. Tam, odkiaľ ste ma zobrali. A ďakujem, že sa ti chce ma zaviesť, – povedal som Markovmu kamarátovi, keď sme spolu kráčali k automobilu.

Rudko mlčal. Bol dofetovaný ako začínajúci a neistý šaman preberajúci žezlo po svojom mŕtvom otcovi. Triasli sa mu domaľované nohy trčiace z roztrhanej sukne, ale našťastie naštartoval. Aj šoférovanie mu išlo na výbornú, ale nie tak ako mlčanie. To však bolo skôr zapríčinené drogami a alkoholom, ktorý vypil.

– Bude ti vadiť, keď si začnem spievať? – spýtal som sa Ruda.

Zakýval hlavou, že nie. A tak som si začal spievať. Tú pieseň o Bohu z táboráka veriacich. Nakazili ma ňou. Vierou nie. Tou by som poprel samotného Boha. Vierou by som začal pochybovať, že som božie dieťa a ujo by si to určite všimol. Porodila ma síce mama, ale stvoril ma on, takže o tom, že som boží, nebolo pochýb. Len som sa v tomto živote nachádzal

v nedokonalom obale. To aby som popadal, pochytal rany a dorástol cez náhrdelník prežitých životov na ich úroveň. Z pocitu, že sa onedlho opäť vrátim tam, kam patrím, stretnem sa s božími a dotkneme sa energiami, ma striaslo od šťastia. Rozbúchalo sa mi srdce a postavili chĺpky na rukách. Prestal som si dokonca aj spievať a len som tupo hľadel pred seba na cestu samovražedne utekajúcu priamo pod naše kolesá.

– Hej, diabol, daj mi silu..., – zašepkal som, – nech zahorím.

Rudo na mňa pomaličky otočil svoje nadrogované zreničky, ale aj tentoraz nevydal ani hlásku.

– K láske. – dopovedal som.

Rudo si od nepochopenia zakýval sám pre seba hlavou a vrátil sa k šoférovaniu. Ja som si začal spievať a ujo sa spokojne uvelebil do svojho milovaného víkendového ležadla. Zapálil si fajku a pohľadom začal zapaľovať hviezdy. Veď už bol čas a všetko bolo znova v poriadku. Veriaci pochybovali, pohani spievali piesne o Bohu a narkomani šoférovali. A všetko sa to dialo z lásky...

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=98669

Vydal HladoHlas Group, s. r. o. / HIRAX Records, Martin 2008.

www.hladohlas.sk

Ilustrácie Milosch, www.miloschtattoo.com

Grafika a zalomenie Mišo Šesták, misosestak@gmail.com

Korektúry: Mgr. Mima a Zu

Tretia dotlač, náklad 4017 kusov

Vytlačila tlačiareň P+M, Turany 2010

Objednávky:

HIRAX Records, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01

www.hiraxrecords.sk, obchod@hirax.sk

Hiraxové úvahy, básne, fotografie, ukážky z románov a cestopisov:

www.baricak.blog.sme.sk

http://citanie.madness.sk/person-3628.php

Kontakt na autora:

E-mail: hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel „Hirax“ Baričák

ISBN 978-80-970013-2-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012