J. R. R. Tolkien

Silmarillion

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Originally published in English by
HarperCollins Publishers under the title

THE SILMARILLION by J.R.R. Tolkien

© The J.R.R. Tolkien Copyright Trust and C.R. Tolkien 1977.

Všetky práva vyhradené

Slovak edition © 2003, 2008, 2013 by Vydavateľstvo SLOVART,
spol. s. r. o., Bratislava

Translation © 2003, 2008, 2013 by Branislav Varsik, Katarína Varsiková,

translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd

The author asserts the moral right
to be identified as the author of this work.

ISBN 978-80-556-1055-9

PREDSLOV

Silmarillion, ktorý vychádza štyri roky po autorovej smrti, je záznamom zo Starších dní, čiže Prvého veku Sveta. Zatiaľ čo Pán prsteňov opisoval veľké udalosti na konci Tretieho veku, Silmarillion sa zaoberá legendami pochádzajúcimi z oveľa hlbšej minulosti, keď v Stredozemi prebýval Morgoth, prvý Temný pán, a keď proti nemu Veľelfi vytiahli do vojny, aby vydobyli silmarily.

Silmarillion však nielenže opisuje udalosti staršie ako Pán prsteňov, no skoršieho dátumu je vo všetkých podstatných rysoch i jeho koncepcia. Prvé časti diela, ktoré v tom čase ešte nemali tento názov, sa zjavili pred polstoročím a najstaršie poznámky s hlavnými mytologickými príbehmi, narýchlo načmárané ceruzkou, dokonca už v zodratých zápisníkoch z roku 1917. Mnoho zo Silmarillionu sa však objavuje aj v Pánovi prsteňov.

Za otcovho života dielo nevyšlo, hoci sa ho nevzdal a nikdy, dokonca ani v posledných rokoch, na ňom neprestal pracovať. Za celý ten dlhý čas Silmarillion vnímal ako jednoduché široké rozprávanie a vykonal v ňom iba málo zásadných zmien. Tak sa z textov už dávno stala kodifikovaná tradícia slúžiaca ako základ neskorších prác. Silmarillion však mal ďaleko od nemenného textu a často sa upravovali dokonca aj podstatné myšlienky o povahe sveta, ktorý zobrazuje. Nezriedka ponúka tie isté legendy v skrátenejšej i dlhšej podobe napísané rôznymi štýlmi. Rokmi pribúdalo zmien i jednotlivých kratších i dlhších verzií, až sa celá história stala veľmi komplikovanou s mnohými prúdmi, smermi a vrstvami, že sa zdalo nemožným dosiahnuť jej konečnú a definitívnu podobu. Navyše sa staré legendy (staré v zmysle Prvého veku, no i veku môjho otca) stali hybnou silou a zdrojom najhlbších reflexií, lebo vo svojej neskoršej práci sa otec menej venoval mytológii a poézii a svoju pozornosť sústredil na teológiu a filozofiu. To vysvetľuje aj viaceré štýlové nezrovnalosti.

Po otcovej smrti pripadlo na mňa, aby som sa pokúsil dostať dielo do publikovateľnej podoby. Bolo mi jasné, že pokus prezentovať v rámci jednej knihy celú rozmanitosť materiálov – t.j. ukázať Silmarillion ako pravdivý, priebežný a vyvíjajúci sa tvorivý proces trvajúci vyše pol storočia – povedie iba k zmäteniu a strate toho, čo je podstatné. Preto som sa rozhodol podujať sa na vytvorenie jediného textu, ktorý som chcel zostaviť tak, aby poskytoval usporiadané a vnútorne konzistentné rozprávanie. Pri práci som zistil, že záverečné kapitoly (od smrti Túrina Turambara) kladú obzvlášť veľké ťažkosti, pretože dlhé roky zostali bezo zmeny a boli v niektorých ohľadoch v rozpore s myšlienkami v iných častiach diela.

Pokusy o úplne jednotný systém (či už v rámci Silmarillionu, alebo celého otcovho diela) nie sú pravdepodobne účelné, lebo k nemu možno dospieť, ak vôbec, až po nesmiernom a zbytočnom úsilí. Okrem toho, otec vnímal dielo ako kompiláciu – zhrňujúce rozprávanie, ktoré vzniklo oveľa neskôr z veľkého množstva zdrojových materiálov (básní, análov a ústnych podaní) zachovaných dávnou tradíciou. Táto koncepcia má svoju paralelu aj v histórii knihy, pretože v jej koreňoch leží skoršia próza a poézia. Vo svojej podstate je Silmarillion kompilátom nielen v teórii, ale aj v skutočnosti. Všetky tieto okolnosti spôsobujú, že sa v rámci diela mení rýchlosť narácie, ako aj množstvo podrobností. Napríklad presné údaje o mieste a motívoch obsiahnuté v legende o Túrinovi Turambarovi ostro kontrastujú so záznamom o konci Prvého veku, keď sa zrútil Thangorodrim a padol Morgoth. V texte môžeme nájsť aj rôznosť v tóne rozprávania a opisoch, i ďalšie nejasnosti a nejednotnosti. Pri Valaquente je taktiež potrebné predpokladať, že aj keď obsahuje mnohé z najstarších období Eldarov vo Valinore, v neskorších časoch bol zápis prepísaný, čím sa vysvetľujú neustále posuny v čase a postoji, akoby božské sily raz priamo aktívne zasahovali do diania vo svete a inokedy zas boli len vzdialeným, strateným rádom, známym len z pamätí.

Kniha, aj keď sa musí nevyhnutne volať Silmarillion, neobsahuje iba Quentu Silmarillion, t.j. samotný Silmarillion, ale aj štyri ďalšie kratšie diela. Ainulindalë a Valaquenta sa na začiatku prirodzene so samotnými dejmi v Silmarillione úzko spájajú, no Akallabêth a O Prsteňoch moci, zaradené na konci, sú (a to treba zdôrazniť) úplne samostatné a nezávislé. Do knihy boli vložené, pretože otcovým výslovným zámerom bolo vytvoriť kompletné dejiny od Hudby Ainur, ktorou sa počal svet, až po odchod Nositeľov prsteňa do Mithlondských prístavov na konci Tretieho veku.

Kniha obsahuje veľké množstvo mien, z ktorých som zostavil úplný register, no počet osôb (elfov a ľudí), ktoré zohrávajú v dejinách Prvého veku dôležitú úlohu, je oveľa menší. Týchto je možné nájsť v genealogických tabuľkách. Okrem toho som ešte zostavil tabuľku objasňujúcu dosť komplikovaný spôsob tvorby mien elfských národov a zoznam slovotvorných koreňov, z ktorých sa tieto mená tvoria, a na konci knihy je priložená aj mapa. Tu si treba uvedomiť, že veľké horské pásmo na východe – Ered Luin či Ered Lindon, t.j. Modré vrchy, sa v mape v Pánovi prsteňov nachádzajú úplne na západe. V knihe je ešte menšia mapka, ktorá čitateľovi umožní rýchlo sa zorientovať v polohe elfských kráľovstiev po návrate Noldorov do Stredozeme. Viac som nechcel knihu zaťažovať ďalšími komentármi ani poznámkami.

V náročnej a neistej úlohe prípravy textu Silmarillionu mi podal veľkú pomocnú ruku pán Guy Kay, ktorý na nej so mnou pracoval v rokoch 1974 – 1975.

Christopher Tolkien, 1977

PREDHOVOR K DRUHÉMU VYDANIU

Asi niekedy koncom roka 1951, keď dokončil Pána prsteňov a keď zápasil s ťažkosťami s jeho vydaním, napísal otec veľmi dlhý list svojmu priateľovi Miltonovi Waldmanovi, ktorý v tom čase pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Collins. Tento list zapadá do kontextu otcovej požiadavky, ktorá spôsobila toľko bolestných názorových rozdielov, že Silmarillion a Pán prsteňov musia vyjsť „spojené a prepojené“, „ako jedna dlhá Sága o Drahokamoch a Prsteňoch“. Tu však nie je potrebné ďalej sa touto záležitosťou zaoberať. List, ktorý vtedy napísal s cieľom zdôvodniť a objasniť svoju požiadavku, sa nakoniec stal vynikajúcim úvodom do koncepcie dávnejších Vekov (druhá časť, ako otec hovorieval, nie je ničím iným ako „dlhým, no odvážnym resumé“ k rozprávaniu Pána prsteňov), a preto si myslím, že list patrí do Silmarillionu. Preto ho tu i prikladám.

Pôvodný list sa stratil, ale Milton Waldman si ho dal prepísať a kópiu tohto prepisu zaslal otcovi. Tento prepis bol aj neskôr použitý v listoch The Letters of J. R. R. Tolkien (1981), č. 131. Text, ktorý prikladám, vyšiel s menšími opravami a vynechaním niektorých poznámok pod čiarou v Listoch na stranách 143 – 157. Prepis však obsahoval množstvo chýb v menách, ktoré zväčša opravil už otec, no nevšimol si nasledujúcu vetu: „V podstate nebolo nič zlé na tom, že aj napriek odporúčaniu sa rozhodli zotrvať nanešťastie v smrteľných krajoch, kde vykonali toľko hrdinských skutkov.“ Tu prepisovateľ určite vynechal z rukopisu niektoré slová a aj v ďalších možno urobil chyby.

Odstránil som aj niektoré omyly v texte a registroch, ktoré doteraz unikali našej pozornosti vo vydaniach Silmarillionu v tvrdej väzbe. Z nich najvážnejšími bolo datovanie vládcov Númenoru (opis týchto omylov i vysvetlenie, ako k nim došlo, sa nachádza v Unfinished Tales (1980), strana 226, poznámka II a v Peoples of Middle-Earth (1996), strana 154, §31).

Christopher Tolkien, 1999

Z LISTU J. R. R. TOLKIENA
MILTONOVI WALDMANOVI, 1951

Môj drahý Milton,

žiadal si ma, aby som Ti v stručnosti načrtol niečo okolo môjho imaginárneho sveta. Je veľmi ťažké povedať niečo bez toho, aby som sa nadlho nerozrozprával: snaha povedať zopár slov otvára stavidlá egoistickému vzrušeniu umelca vyrozprávať, ako celá tá vec vyrástla, aká je a čo (ako si aspoň sám umelec myslí) ňou chcel povedať alebo zobraziť. Nedá mi, aby som ťa týmito vecami neobťažoval, no prikladám aj obyčajné resumé obsahu diela, ktoré (asi) je všetko, čo vlastne chceš, použiješ a na čo si nájdeš čas.

Čo sa týka času, rastu a tvorby diela, začalo sa to mojím vlastným počiatkom, hoci si nemyslím, že to okrem mňa vôbec niekoho zaujíma. Tým mám na mysli, že sa nepamätám, kedy som ho nevytváral. Mnohé deti si vymýšľajú alebo začnú vymýšľať všelijaké jazyky. Mňa táto činnosť drží od okamihu, keď som sa naučil písať, a nikdy ma neopustila. Keďže som svojou profesiou filológ (prejavujúci veľký záujem o estetiku lingvistiky), časom sa mi vo významnej miere zmenil vkus, zvýšili sa moje vedomosti a pravdepodobne i zručnosť v tejto činnosti. Na pozadí príbehov teda leží rodina jazykov načrtnutých v hlavných rysoch. No stvorenia, ktoré v angličtine zavádzajúco nazývam elfmi, majú priradené dva príbuzné jazyky a tie sú prepracovanejšie, s vlastnými písomnými dejinami a ktorých tvary (zobrazujúce dve odlišné stránky môjho jazykového vkusu) sú odvodené na vedeckom základe. V týchto dvoch jazykoch som vytvoril skoro všetky mená objavujúce sa v mojich legendách. Tým práca získala osobitý charakter (systematický a konzistentný lingvistický štýl, ako aj ilúziu historickosti) v oblasti nomenklatúry, čo, ako si myslím, iným podobným dielam chýba. Nie všetci však budú tento prístup považovať za taký dôležitý ako ja, no mojím prekliatím je akútna citlivosť.

Rovnako veľkú vášeň ab initio prechovávam aj k mýtom (nie alegóriám), rozprávkam a nadovšetko k hrdinským legendám stojacim na pomedzí medzi rozprávkou a skutočnou históriou, ktorých je na môj vkus vo svete (mne dostupnom) tak hrozne málo. Už som študoval na univerzite, keď mi skúsenosť vnukla myšlienku, že tieto dva záujmy sa navzájom nevylučujú – to znamená, že veda a romanca nie sú dva protiľahlé póly – ale že môžu byť navzájom nerozlučne späté. Nemám v oblasti mýtov a rozprávok formálne vzdelanie1, hoci som sa o ne vždy (pokiaľ sa dalo) zaujímal a vyhľadával som si materiály a diela s osobitým výrazom a atmosférou. Nestačili mi teda iba znalosti. Taktiež – a dúfam, že to nevyznie nezmyselne – som od svojho najútlejšieho veku ľutoval chudobu mojej milovanej krajiny, ktorá nemá príbehy späté s vlastným jazykom a zemou, aspoň teda nie v kvalite, ktorú som hľadal a našiel (ako prísadu) v iných legendách. K dispozícii som mal zdroje grécke, keltské, románske, germánske, škandinávske a fínske (tie ma veľmi ovplyvnili), ale okrem zopár chudobných diel nijaké anglické. Iste, máme celý artušovský svet, no nech je aký mocný, dokonale sa naturalizoval a dnes sa spája s britskou pôdou, a nie s Anglickom, a preto nemôže nahradiť to, čo mne chýba. Lebo ako „rozprávka“ je rozsiahly, fantastický, nesystematický a opakujúci sa a priamo vychádza z kresťanstva.

Z dôvodov, ktorými sa nebudem hlbšie zaoberať, považujem túto poslednú charakteristiku za osudovú nevýhodu. Mýtus a rozprávka musí ako všetko umenie v rozpustenej podobe odrážať a obsahovať prvky morálnych a náboženských právd (či neprávd), no tie nesmú byť rukolapné – v podobe, v akej ich poznáme v skutočnom svete. (Teraz samozrejme hovorím o našej súčasnej situácii, nie o starovekých pohanoch v predkresťanských dobách. Nebudem tu však opakovať to, čo som sa snažil objasniť vo svojej eseji, ktorú si čítal.)

Nesmej sa! Kedysi (odvtedy mi už chochol dávno odpadol) som si zaumienil, že vytvorím súbor viac či menej súvisiacich legiend, ktoré by som venoval Anglicku, mojej krajine, obsahujúcich kozmogonické mýty i romantické rozprávky – tie väčšie by v kontakte so zemou vychádzali z menších a tie menšie by zase čerpali nádheru rozsiahleho plátna na pozadí. Chcel som, aby sa niesli v tóne a kvalite, ktorá mi tak chýbala, aby boli tak trochu chladné a číre, nasiaknuté naším „vzduchom“ (klímou a pôdou severozápadu, to jest Británie a bližších častí Európy, a nie Talianskom ani Egejským morom a ešte menej Východom), a pritom aby niesli premenlivú krásu, ktorú niektorí označujú za keltskú (hoci je skutočne ťažké nájsť pravé staroveké keltské veci). Moje mýty mali byť „vznešené“, očistené od hrubosti a vhodné viac pre ducha dospelých z kraja ponoreného v poézii. Niektoré príbehy by som vyrozprával celé, iné som zas plánoval načrtnúť iba v hlavných obrysoch. Jednotlivé cykly mali byť prepojené s majestátnym celkom, a pritom mali ponechať priestor aj pre iných duchov a ruky, ktoré narábajú farbou, hudbou a drámou. Absurdné.

Zaiste, že takáto prehnaná ambícia sa nedala naplniť naraz. Samotné príbehy sú ako vec. Objavili sa v mojej mysli ako niečo dané, a keď prišli, hoci samostatne, priniesli so sebou aj vzťahy k iným. Pri tejto pohlcujúcej práci, ktorú som musel neustále prerušovať (hlavne vo chvíľach, keď sa okrem samotných nevyhnutností života moja myseľ pripútala k tomu druhému pólu záujmu a zaoberala sa lingvistikou), som mal vždy pocit, že zaznamenávam niečo, čo už niekde „je“ – inými slovami, že si nevymýšľam.

Prirodzene, že som vymyslel a napísal aj mnoho iných prác (najmä pre deti). Niektoré z nich unikli tejto rozvetvenej a všeobsahujúcej téme a boli v konečnom dôsledku definitívne o niečom inom (napríklad Leaf by Niggle a Farmer Giles – jediné dve, čo boli publikované). Samotný Hobit, ktorý má v sebe oveľa viac podstatného, tiež pôvodne vznikol nezávisle, a keď som s ním začínal, nevedel som, že aj on sem patrí. No ukázal sa byť objavom úplnosti celku, jeho zostúpením na zem, ponorením sa do histórie. Ak sa vznešené legendy o počiatku pozerajú na svet cez elfov, tak prostredný príbeh o Hobitovi je ľudský. A posledný príbeh obe tieto hlavné nite spája.

Hoci nemám rád Alegóriu – vedomú a úmyselnú alegóriu, akýkoľvek pokus vysvetliť zmysel mýtu alebo rozprávky musí nevyhnutne použiť alegorický jazyk. (A, samozrejme, čím viac zo života príbeh má, tým viac je náchylný k alegorickým interpretáciám, zatiaľ čo čím lepšie je úmyselná alegória stvorená, tým skôr ju budú prijímať ako obyčajný príbeh.) Väčšina týchto prác2 sa primárne zaoberá Pádom, Smrteľnosťou a Strojom. S Pádom sa spája nevyhnutne a tento motív sa v nich zjavuje v niekoľkých podobách. So smrteľnosťou sú prepojené potiaľ, pokiaľ ovplyvňujú umenie a túžbu tvoriť (alebo snáď by som mal povedať druhotne tvoriť), ktorá, ako sa zdá, nemá nijakú biologickú funkciu a nesúvisí s uspokojovaním obyčajného biologického života, s ktorým je v našom svete často v rozpore. Táto túžba sa snúbi s vášnivou láskou k skutočnému primárnemu svetu, a preto je naplnená, hoci neuspokojená, pocitom smrteľnosti. Ponúka niekoľko príležitostí „Pádu“. Môže sa stať vlastnícka, lipnúca na veciach stvorených ako jej vlastné: druhotný tvorca túži stať sa Pánom a Bohom svojho vlastného stvorenia. Postaví sa proti zákonom Tvorcu – najmä proti smrteľnosti. Oboje potom (samostatne či spoločne) vedie k túžbe po Moci, k túžbe naplniť svoju vôľu rýchlejšie a efektívnejšie, a tak vstupuje do hry Stroj (Mágia). Ním mám na mysli akékoľvek využitie všetkých externých plánov alebo predmetov (aparátu) namiesto rozvoja inherentných vnútorných síl či talentu alebo dokonca využitie tohto talentu so skorumpovaným motívom ovládnuť: t.j. zrovnať skutočný svet so zemou či ovládnuť vôľu iných. Stroj zjavne predstavuje modernú formu, ktorá sa však spája s Mágiou viac, než si často uvedomujeme.

Nepoužíval som slovo „mágia“ konzistentne a vskutku musí elfská kráľovná Galadriel oponovať hobitom pri ich zmätočnom používaní tohto slova aj na predmet, aj na činnosť Nepriateľa či elfov. Ja som hobitom neoponoval, pretože pre ten druhý význam nemáme slovo (keďže všetky ľudské príbehy zostali v tomto ohľade nepresné). No elfi v mojich príbehoch reprezentujú rozdielnosť. Ich mágia predstavuje Umenie oslobodené od ľudských obmedzení – vyžaduje si oveľa menej úsilia, je rýchlejšia, úplnejšia (produkt a vízia v neskazenom vzťahu). Jej cieľom je Umenie, a nie Moc, druhotné tvorenie, a nie ovládanie, čiže nie tyranské znetvorenie Stvorenia. Elfi sú nesmrteľní, aspoň teda pokiaľ tento svet siaha, a preto sa viac zaoberajú údelom a ťažobou nesmrteľnosti ako smrťou samotnou. Nepriateľ vo svojich jednotlivých, na seba nadväzujúcich podobách sa zaujíma o obyčajné Ovládanie, a preto vzniká Pán mágie a strojov. Vystupuje tu však aj ten problém, že desivé zlo môže vzniknúť, a v skutočnosti aj vzniká, zo zjavne dobrého koreňa – túžby darovať prospech svetu a iným3* (rýchlo a podľa darcovho vlastného zámeru) a tento motív sa preto často opakuje.

Cyklus sa začína kozmogonickým mýtom Hudba Ainur. Zjaví sa Boh a Valari (čiže sily – v angličtine by sme povedali gods – bohovia). Valarov môžeme opísať ako akési anjelské sily, ktorých úlohou je vykonávať delegovanú moc v príslušných oblastiach (vládu alebo správu, nie tvorenie, vytváranie ani pretváranie). Sú „božskí“, čo znamená, že sa pôvodne nachádzali „mimo“ a existovali „pred“ stvorením sveta. Ich moc a múdrosť vyplýva z Poznania kozmogonickej drámy, ktorú najprv skutočne vnímali ako drámu (t. j. spôsobom, ako sa my pozeráme na príbeh vytvorený niekým iným) a až neskôr ako realitu. Čo sa týka samotného rozprávania, mal som v úmysle vytvoriť bytosti rovnakého rádu, krásy, moci a vznešenosti ako „božstvá“ vyššej mytológie, ktorú sú schopní akceptovať – odvážne povedané – tie mysle, ktoré veria v Božskú Trojicu.

Príbeh rýchlo prejde k Dejinám elfov, t. j. k samotnému Silmarillionu, a teda do sveta, ako ho vnímame my, hoci stále transformovaného v polomýtickej podobe. Sú v ňom racionálne hmotné bytosti s viac či menej podobnými telesnými rysmi, ako máme my. Poznanie Drámy stvorenia však ostalo neúplné – pre každého jednotlivého „boha“ i z hľadiska jedného veľkého Poznania, ktoré by vzniklo spojením všetkých čiastkových poznaní – lebo (čiastočne ako nápravu zla spôsobeného Melkorovou vzburou a čiastočne pre dokončenie všetkého až do konečnej podoby i s najdrobnejšími detailmi) Stvoriteľ neodhalil celý svoj plán. Najväčším tajomstvom zostalo stvorenie a povaha Božích detí. Jediné, čo bohovia vedeli, bolo, že deti prídu vo vopred stanovenom čase. Božie deti sú teda prvotne príbuzné a súčasne sú prvotne odlišné. A keďže predstavujú aj niečo úplne „iné“, ako sú bohovia, a keďže v ich stvorení títo nezohrávali nijakú úlohu, stávajú sa predmetom ich osobitej túžby a lásky. Božie deti sú Prvorodení – elfi a Pokračujúci – ľudia. Osudom elfov stala sa nesmrteľnosť, láska ku všetkému krásnemu na svete, ktorý svojimi jemnými a dokonalými darmi privádzajú k plnému rozkvetu. Ich osudom je trvať, pokiaľ trvá svet, neodchádzať z neho, dokonca ani keď ich zabijú, a vracať sa. Keď prídu Pokračovatelia, elfi ich majú učiť a pripraviť pre nich cestu. Keď Pokračujúci začnú rásť a prijímať život, ktorý je zdrojom ich oboch, elfi začnú upadať. Osudom (Darom) ľudí je smrteľnosť, oslobodenie sa z kruhov sveta. Keďže je však celý cyklus vyrozprávaný z pohľadu elfov, smrteľnosť sa v ňom vysvetľuje mysticky ako záhada, ktorú stvoril Boh, a nič viac sa o nej nevie, než že „Boží zámer s ľuďmi ostal skrytý“ – k žiaľu a závisti nesmrteľných elfov.

Ako vravím, legendy Silmarillionu sú osobité a odlišujú sa od všetkého, čo poznám, v tom, že nie sú antropocentrické. Ich ústredným bodom a záujmom nie sú ľudia, ale elfi. Ľudia sa pridávajú akoby samozrejme: koniec koncov i autor je len človek a aj jeho čitatelia sú ľudia, a preto do našich príbehov musia ľudia nevyhnutne vstúpiť – nestačí ich len transfigurovať, či čiastočne zastúpiť elfmi, trpaslíkmi, hobitmi a pod. Napriek tomu však neskoro príchodzí ľudia, bez ohľadu na to, ako ich dôležitosť narastá, zostávajú na okraji záujmu.

Z kozmogonického hľadiska dochádza k pádu – pádu anjelov, dalo by sa povedať, hoci po formálnej stránke je tento pád, prirodzene, dosť odlišný od kresťanských mýtov. Tieto príbehy sú „nové“ a nie sú priamo odvodené z iných mýtov či legiend. Napriek tomu však musia v dosť veľkej miere obsahovať rozšírené motívy a prvky. Veď sám som presvedčený o tom, že legendy a mýty vychádzajú vo významnej miere z „pravdy“ a skutočne prezentujú isté jej stránky, ktoré možno prijímať iba v takejto podobe. Kedysi dávno boli objavené isté pravdy a ich zobrazenie sa musí znovu a znovu objavovať. Nemožno stvoriť príbeh bez „pádu“ (v konečnom dôsledku sú všetky príbehy o páde) – aspoň teda príbeh, ktorý je určený ľudskej mysli tak, ako ju poznáme a máme.

Takže, aby sme pokročili, elfi majú svoj pád a ešte pred svojimi „dejinami“ sa stávajú súčasťou príbehu. (Z dôvodov už uvedených sa tu neobjavuje prvý pád ľudí – tí dlho neprichádzajú na scénu. Hovorí sa však, že na istý čas sa dostali do područia Nepriateľa a že niektorí to oľutovali.) Hlavná časť samotného Silmarillionu sa teda venuje pádu najnadanejšieho rodu spomedzi elfov, ich odchodu z Valinoru (zástupcu Raja, kde prebývajú bohovia) na ďalekom Západe do vyhnanstva, ďalej ich opätovnému príchodu do Stredozeme, kraja, kde sa narodili, ktorý sa už dlho nachádza pod nadvládou Nepriateľa, a ich boju s Nepriateľom, ktorý je nepretržite jasnou inkarnáciou sily Zla. Dielo svoje meno dostalo podľa toho, že jeho jednotlivé udalosti sú popreplietané s osudom silmarilov („žiary čistého svetla“), čiže primárnych drahokamov. Stvorenie týchto kameňov symbolizuje u elfov funkciu druhotného stvorenia, hoci silmarily sa stali čímsi viac než len nádhernými predmetmi. Bolo v nich Svetlo. Bolo v nich Svetlo Valinoru, ktoré vyžarovali Dva stromy – strieborný a zlatý4 – zničené zlobným Nepriateľom. Po tomto čine Valinor potemnel. Zo Stromov však, ešte než úplne zahynuli, stvorili Slnko a Mesiac. (Významným rozdielom medzi týmito legendami a väčšinou ostatných je, že Slnko nepredstavuje božský symbol, ale je až druhé v poradí a „svetlo Slnka“ (svet pod slnkom) sa stáva termínom pre padlý svet, premiestnenú nedokonalú víziu).

Hlavný elfský remeselník (Fëanor) uväznil Svetlo Valinoru do troch najvyšších drahokamov, silmarilov, ešte než Stromy zahynuli i predtým, ako boli poškvrnené. Toto svetlo preto odvtedy žije jedine v týchto kameňoch. Pád elfov potom nastáva z dôvodu vlastníckeho postoja Fëanora a jeho siedmich synov ku kameňom. Tie sa podarí získať Nepriateľovi, ktorý si ich vsadí do Železnej koruny a stráži ich v nedobytnej pevnosti. Fëanorovi synovia zložia hroznú, blasfemickú prísahu nepriateľstva a pomsty proti všetkým či každému, dokonca i bohom, kto sa odváži činiť si na silmarily akýkoľvek nárok. Na svoju stranu zvedú i veľkú časť svojich príbuzných, ktorí sa vzbúria proti bohom a odídu z raja, aby zviedli beznádejnú vojnu s Nepriateľom. Prvým plodom ich pádu sa stane vojna v samotnom raji, kde elfi vraždia elfov, čo rovnako ako ich zlá prísaha prenasleduje všetko ich neskoršie hrdinstvo a vyústi do zrád a zabráni im zvíťaziť. Silmarillion je históriou elfov vo vyhnanstve a ich vojen proti Nepriateľovi, ktoré sa odohrajú na severozápade sveta (Stredozeme). Zachytáva niekoľko víťazstiev a tragédií a končí sa katastrofou a koncom Dávnoveku, sveta dlhého Prvého veku. Drahokamy sa podarí vďaka záverečnej intervencii bohov získať, no len preto, aby ich elfi definitívne stratili – jeden spadne do mora, jeden pod zemský povrch a jeden vystúpi na oblohu ako nebeská hviezda. Legendárium sa končí obrazom konca sveta, jeho rozlomením a pretvorením a získaním silmarilov a „svetla pred Slnkom“ po poslednej bitke, ktorá, myslím, viac než z hocičoho iného vychádza (i keď sa naň veľmi neponáša) z nórskeho obrazu Ragnaröku.

Čím sa príbehy stávajú menej mýtickými a viac príbehmi a romancami, tým viac sa v nich objavujú ľudia. Väčšinou sú to „dobrí ľudia“: rodiny a ich náčelníci, ktorí odmietnu prijať službu Zla a dozvediac sa o Bohoch, Západe a Veľelfoch, putujú na západ, kde sa stretnú s elfmi vo vyhnanstve bojujúcimi proti Nepriateľovi. Ľudia, ktorí v príbehoch vystupujú, pochádzajú najmä z Trojdomu otcov ľudí a ich náčelníci sa stávajú spojencami elfských kniežat. Vzťah ľudí a elfov predznamenáva históriu neskorších vekov, pričom opakujúcou sa témou sa stáva fakt, že ľudia (takí, ako sú dnes) sú pokrvne spríbuznení a spriaznení s elfmi a umenie a poézia ľudí nachádza svoje korene práve v elfskej krvi5. Preto dochádza k dvom manželstvám smrteľníkov s elfmi, ktoré neskôr vyúsťujú do Eärendilovho rodu zastúpeného polelfom Elrondom vystupujúcim vo všetkých príbehoch – dokonca i v Hobitovi. Hlavným príbehom Silmarillionu, ktorý dostal aj náležitú pozornosť, je Príbeh o Berenovi a Lúthien, elfskej deve. V ňom sa po prvý raz stretávame (samozrejme, okrem iných vecí) s motívom (ktorý sa stal dominantným pri hobitoch), že veľké deje histórie, „kolesá sveta“, často neotáčajú veľkí páni, vládcovia alebo bohovia, ale zdanlivo neznámi a slabí, a to vďaka tajnému životu pri stvorení a tej jeho časti, ktorú pri ňom nespoznal nik okrem múdrosti Jedného a ktorá sa prejavuje v zásahoch Božích detí do Drámy. Beren, vyhnanec mimo zákona, uspeje (samozrejme, s pomocou Lúthien, obyčajnej devy, hoci kráľovského pôvodu) tam, kde zlyhali celé armády bojovníkov. Podarí sa mu preniknúť do Nepriateľovej pevnosti a zo Železnej koruny vytrhnúť jeden zo silmarilov. Týmto činom získava Lúthieninu ruku a môže dôjsť k prvému manželskému spojeniu smrteľníka s nesmrteľnou.

Príbeh (myslím, že krásny a silný) ako taký je hrdinská rozprávková romanca prijateľná sama osebe aj bez hlbšieho poznania širšieho kontextu. Keby sme ho však i pozbavili plného významu, príbeh o Berenovi a Lúthien vytvára základné prepojenie cyklu, pretože získanie silmarilu, t. j. najväčšie víťazstvo, vedie ku katastrofe. Svoju úlohu zohrá prísaha Fëanorových synov a túžba po drahokame privedie všetky elfské kráľovstvá do záhuby.

V texte nachádzame aj ďalšie príbehy, ktoré sú rovnako podrobne rozpracované a rovnako nezávislé a pritom začlenené do celkovej histórie. Je tu história Húrinových detí, tragický príbeh o Túrinovi Turambarovi a jeho sestre Níniel, kde Túrin vystupuje ako hrdina – postava, o ktorej by možno ľudia, čo majú takéto veci radi, aj keď to nie je nijako zvlášť užitočné, povedali, že je odvodená z prvkov, ktoré nachádzame v Sigurdovi, Oidipovi alebo fínskom Kullervovi. Ďalej tu je Pád Gondolinu, hlavnej elfskej pevnosti, a príbeh či príbehy o Eärendilovi Pútnikovi, ktorý zohráva tú úlohu, že uzatvára osud silmarilu a jeho ratolesti vytvoria prepojenie s neskoršími Vekmi ako ich hlavní hrdinovia. Ako zástupca oboch rodov musí Eärendil nájsť priechod po mori do Krajiny, kde žijú bohovia, a ako vyslanec ľudí i elfov presvedčiť bohov, aby vyhnancov opäť prijali do svojich myšlienok, zmilovali sa nad nimi a zachránili ich pred Nepriateľom. Eärendilova manželka Elwing je potomkom Lúthien a má silmaril. No kliatba ešte stále pácha zlo a Fëanorovi synovia zničia Eärendilov dom, čím sa vytvára priestor na riešenie: Elwing sa vrhá do Mora, aby zachránila drahokam pre Eärendila, a pomocou vznešeného kameňa sa im obom podarí dostať sa až do Valinoru a splniť svoje poslanie – za cenu, že sa nikdy nebudú smieť vrátiť domov a žiť s elfmi ani ľuďmi. Bohovia sa potom opäť pohnú a zo Západu príde do Stredozeme veľká sila, ktorá zničí Nepriateľovu pevnosť. Samotného Nepriateľa vyvrhne do Prázdnoty a naveky mu zabráni vrátiť sa do Sveta v stelesnenej podobe. Zvyšné dva silmarily bohovia získajú zo Železnej koruny, no len preto, aby sa opäť stratili. Poslední dvaja Fëanorovi synovia hnaní prísahou ich ukradnú a zahodia jeden do mora a druhý do zemských puklín. Eärendilova loď ozdobená posledným z drahokamov vystúpi na nebo ako jasná hviezda. Tu sa končí Silmarillion a príbehy Prvého veku.