Pavel „Hirax” Baričák

Kým nás láska nerozdelí: Nachádzania

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2009

© HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Ilustrácie © Milosch

Design © Pavel „Hirax” Baričák, 2012

2. vydanie
Martin, 2012

ISBN 978-80-89502-20-2

Venované

všetkým silným, ktorí sa topia v bahne utrpenia. Preto silným,
lebo načahujú ruky z hladiny a snažia sa zachytiť
záchranný konár...

Venované

aj slabým, ležiacim na dne močiara, kde ich už pomaličky začínajú obhrýzať vyhladované raky.
I oni si zaslúžia čítanie nad hrobom...

No a v neposlednom rade venované letiacim v oblakoch
nad spomínanou destináciou rastu. Za odvahu a za to,
že sú tam, kde sú... pevní a istí.

Hirax, 8. 8. 2008

Ďakujem týmto dušiam: Oshovi, Josefovi Kirschnerovi, Michaelovi
Newtonovi, Vladimírovi Savčenkovi, Januľke, Petrovi Chobotovi, Indiánom z panamského kmeňa Emberá, belasým trpaslíkom
z neďalekého vesmírneho kúta, mojim jedenástim strážnym anjelom a všetkým, ktorí ma „učili, učia a budú učiť“.

Hirax

B

1. kapitola

Byť aspoň jej kufrom

Nasadol som do lietadla a odletel. Do Strednej Ameriky, lebo tak to chcela moja letenka. V obrovskom jumbe mi prischla krajná sedačka v strednom päťmiestnom rade. Miesto na opačnej strane ohrievala očarujúca, a z môjho pohľadu veľmi originálna žena. Fyziologicky určite. Bola štíhla, napasovaná v úzkych rifliach. Riťku mala ako cukrík, tak akurát na vycmúľanie. A tie prsíčka – ako stvorené pre moje ruky. Určite boli pevné ako dozreté pomaranče, už len olúpať a zlízať šťavu. Tvár? Hmhm, mňam, mňam... Jemné okuliare zvýrazňovali jej uzučkú tvár a krásne čierne oči. Jednoducho božský výtvor maľovanej inteligencie.

Mohla mať tak od dvadsaťpäť do tridsať rokov. Nesálala z nej ambícia stať sa v tomto veku ešte modelkou, ale vo výberovom salóne ženskosti by určite zaujala slušný post. Bol to jednoducho výnimočný model, ktorý boh dokonalosti a krásy vymodeloval niekomu špeciálne na zákazku. Nebola šanca na ústup a tak som schmatol pastelky a začal si pozitívnymi vibráciami v duchu maľovať nádej, že objednávateľ si tovar neprevzal a je voľný.

Usmiala sa na mňa a ja som sa skoro pokakal. Chcel som rukou zhodnotiť, či nemám odspodu fľak na nohaviciach, ale krásavica hojivého svitu ku mne zrazu vyslala pár španielskych slov. Touto rečou som vedel povedať tak akurát buenos dias, buenos noche a Buenos Aires, takže som nepochopil ani slovo. Premenil som však svoju nevýhodu obratom na výhodu a preložil si to tak, že ma asi pozýva po dolete k nej domov na večeru. Zahabkal som niečo anglicky, že neviem po španielsky ani nadávať a nieto ešte pre ňu písať básne, ako by si jej zovňajšok a žiariaca aura zaslúžili. Plynulou angličtinou mi odvetila, že už si asi nikto neprisadne a že sa môžeme spoločne deliť o voľné miesta. Prisadol som si k nej bližšie o jedno sedadlo, nech neprechladnem pri chodbičke z pobehovania letušky, ktorá tadiaľ stále svišťala hore-dole ako tehla na stavbe. V niektorej časti lietadla asi horelo, ale ona to pred nami maskovala umelým úsmevom Made in Playboy.

Hanblivo som sa usmial na moju božskú susedu. Vyrážala mi svojou čarovnou a jemnou krásou všetky kordy z rúk a tak som sa chytil notesa, pera a dal sa do písania úvah, ktoré som mal v pláne niekedy zverejniť na súkromnom blogu. Počas preletu nad Atlantikom som vypísal dve perá a začal mi dochádzať aj papier. Pripadal som si ako blázon, ktorý sa rozhodol, že sa vypíše zo svojej platonickej zaľúbenosti do neznámej krásky tróniacej pár desiatok centimetrov od neho. Našťastie, pilot asi telepaticky začul nárek mojej duše a konečne ohlásil medzipristátie v Guatemale. Určite to čapovanie spravil len kvôli mne a ja som sa mu vôbec nečudoval – kto by tie moje mimozmyslové náreky donekonečna počúval?

Vyšli sme z lietadla a ja som sa svojmu zdroju oslnenia radšej stratil. To aby som ušiel lúčom, na ktoré som zatiaľ márne hľadal meč či náplasť. „A možno už ani nenastúpi a letela len sem,“ utešovalo niečo zahanbeného chlapca Plachého vo vnútri mňa. To však privádzalo odvážneho Baliča žijúceho vo mne do zúfalstva: „Tudle, tudle,“ ukazoval drzo figu borovú plachému romantikovi, „nechala si na sedačke knihu a prehrávač, letí tam, kam aj my. Do Panamy!“ Dával do neho. „No a čo, že letí tam, kde my?! Čo ju ideš zbaliť? Veď sa jej strániš pozrieť čo i len do očí a nie sa jej ešte prihovoriť! Vraj Balič, haha,“ bránil sa odvážne Plachý. „No veď práve! Keby teba nebolo, už sa s ňou dávno smejem a hrám lodičky...“ bránil sa Balič. „Nehádajte sa! Kto to má počúvať, tráviť a ešte aj nosiť v sebe?!“ zahriakol som ich obidvoch. Plachý s Baličom si podali ruky a v tichosti sa rozišli.

Ale počas prechádzania sa po letiskovom vestibule som sa tajne spojil s Baličom a dohodol sa s ním, že mu podržím stranu. Tajný pakt ho asi silne motivoval, lebo dlho neváhal. Len čo uvidel pomocného robotníka kopajúceho vedľa letiskovej haly čakanom jamu, vytrhol mu z jeho rúk nástroj vyrábajúci pľuzgiere na dlaniach a dobre mierenými ranami ubil Plachého k smrti. Zrazu som bol slobodný a odvážny! Smrť Plachého mi dodala sily, kam sa hrabal heroín!! Letel som do lietadla ako Batman, ale prameň mojich romantických myšlienok tam ešte nebol. Našťastie, pretože asi by som ju tam bol z fleku pomiloval. Len porozhadzované veci prekrásnej ženy po sedačkách mi dávali vieru v jej skorý návrat.

Vzápätí prišla a opäť ma odbarovala úsmevom. Pokakal som sa za letu druhýkrát a čudoval sa, že si to letušky nevšimli. Že ma nechytili za ucho a s obrovskou potupou nevliekli cez chodbičku hanby, až kým by ma cez otvorené dvere nevyšmarili do vzduchoprázdna: „Na, tu máš! Choď sa červenať do čava, posero jeden!“

– Nemali by ste toľko pracovať, – prehovorila bohyňa a ukázala mi jej snehobiele zuby, ktoré zubnú pastu ku kráse určite nepotrebovali. Narodili sa ako samočistiaci drahokam. Utvrdili ma v tom, že všetky idiotské reklamy na zubné pasty, kefky a dentálne nite sú balamutiace klamstvá. Keď sa raz narodíte so zubami so sklonom ku kazivosti, môžete si ich driapať aj desaťkrát denne kefami v autočistiarni a nepomôže vám to. A zároveň to platí aj naopak – keď raz máte geneticky vrodený bezchybný chrup, môžete jesť aj vrece čokolády denne, zapíjať ju salkom, kefke ukazovať grobiansky celé mesiace vztýčený prst a kaz vás bude obchádzať ako akné pätu.

– Ja nepracujem, ja lietam. Je to láska, – hlesol som anglicky.

– Wow, is it love? – zopakovala magicky a pridaným otáznikom mi zašila ústa.

Chcela sa rozprávať, o tom by nepochyboval ani šéf vyšetrovacej komisie izraelského Mosadu. A so mnou! O tom by zasa pochyboval jedine Plachý, ale ten sa už dávno hnilobne rozkladal v železnom sídliskovom kontajneri, kam ho Balič pohotovo odpratal. Viktor Čistič z Brutálnej Nikity si z toho hneď spravil poznámky.

Lenže ja som v tej minúte nevedel nájsť kľučku k anglickému komunikačnému šuplíku v mojej mozgovej knižnici. Ani len slovník! Nič! Čistá guma! Začal som v amoku beznádeje kričať na Baliča, nech sa nejako chytí, ale ten iba mlčky krčil plecami a predvádzal debilitu v praxi. Sedel som tam ako pako na pni a pozeral na ňu ako slovenský horár na losa, čo sa zjavil v jeho hore, kde ho predtým nikto nikdy nevidel, neodfotil, neulovil a ani nečakal. Odložil som aspoň popísaný list papiera do popruhu sedačky predo mnou, ktorá mi týrala kolená už pekných pár hodín, a založil si ruky do lona. A viete, čo urobila ona? Slastne sa natiahla cez sedačky ako ustatá laň na lúčnu deku utkanú z poľných kvetov. Jej silno tmavohnedé vlasy oblizli moje stehná a mňa oblial studený pot. Strach, aby nezacítila moje srdce bijúce v šortkách, kam sa moja krvná pumpa rozhodla od strachu a rozpakov premiestniť, bol hneď tu: „Bože, ešte si srdce zmýli s pinďúrom a bude ma mať za zvrhlíka!“ preľakol som sa. Plachý bol nesmrteľný, už som to vedel, lebo bol späť, a to v plnej sile. Ožil, vred jeden!

Prikryla sa skrkvanou dekou a napravila si vankúš pod hlavou. Hľadajúc polohu slastne sa pomrvila a potom to z nej vyšlo:

– Hmm, – popriadla si ako najsamkrajšie mačiatko na svete. Orosilo ma.

„Ale už dosť,“ ozval sa niekto rázne vo vnútri mňa. „Odteraz sa budeš správať spontánne, tak ako keby si bol ešte malý chlapec! Čo by si spravil, keby si mal skutočne päť rokov a vedľa teba by sa natiahla pekná teta neustále priťahujúca tvoje detské oči?“ hučal do mňa. „Ja neviem... asi by som ju pohladil,“ brblal som neisto. „Pohladkaj ju, a to hneď!“ rozkázal mi Tvrďas bez meškania. „To nemôžem! Zľakne sa ma! Dá ma presadiť,“ mlel som neisto negatívne vety, ktoré som ako prvé objavil v čiernej skrini. „No Bóže, to bude teda strata!! Dajú ťa presadiť, och!“ parodoval ma uslintane. „Aha sexuálny deviant, pohladkal spolusediacu, za to sa v tejto dobe ľudia vešajú! Všetci dospelí budú na teba ukazovať prstom a vysvetľovať svojim deťom, že keď pôjde henten ujo na toaletu, nech v žiadnom prípade nikam nechodia,“ robil si zo mňa posmešky Tvrďas. Mlčal som. „Keby sa stalo aj to najhoršie, vystúpiš z lietadla a už nikdy v živote týchto spolucestujúcich nestretneš. A budeš sa smiať na tej príhode do konca svojho vystrašeného života. Dokonca ju budeš hrdinsky rozprávať kamarátom na chate, aký si ty bol za mladi borec. Nauč sa to! Potom môžeš z každej veci iba získať,“ dokončil svoju kázeň. „Máš vlastne pravdu,“ pomaličky som mu prisvedčoval, „nestratím nič a bude to milé.“

Najprv som si tú ruku nenápadne utrel o sedačku, aby som sa spotenou dlaňou nezadrel o jej čarovne voňajúce vlasy. A potom som ju pohladil. Jemne, ako keď sadne včielka na rozkvitnutý kvet. Trhlo ňou, miernym pohybom nadvihla hlavu, ale nakoniec ju opäť položila naspäť bez toho, aby otvorila oči. Mal som síce pripravený záchranný nafukovací čln – môj úsmev, ale v závere som ho nemusel použiť. No aj tak som ho nechal na tvári. Usmieval som sa tam ako dedko na porno. Patril mi celý svet, vrátane Bratislavy.

– Hmhm, what is it? – vyslovila jemne so zažmúrenými viečkami.

– It is love, – odvetil som jedinou vetou, ktorú mi myseľ povolila. Balič v mojej hlave výskal ako pojašený. Tvrďas sa stratil. Vykonal, čo mal, nečakal na pochvalu. Bol to jeden z tých férových vo vnútri mňa a ešte k tomu aj profík.

– Beautiful... – prehovorila jemne a zatúlila sa hlávkou do sedačky ako zajko v predajni chovproduktu do hoblín.

Podvolila sa a ja som začal môj hladkajúci festival. Ten najlepší, aký som dokázal vystrojiť. Jej stojace chĺpky na lícach, jemné šuchotanie nôh zoznamujúce do bezvedomia deku so sedačkou a mierne záchvevy očných viečok boli tou nekonečnou vodou padajúcou na lopatky mojej fantázie, ktorá vymýšľala šteklenie, hladkanie, škrabkanie či parádne kľučky s jej kaderami.

Dve hodiny do Panama City trvali v skutočnosti dve minúty. Pilotova veta: „Prosím, pripútajte sa, začíname pristávať,“ nás rozdelila ako mačeta kukuricu od stonky. Dve zatúlené deti, hrajúce sa na začínajúcu lásku bez možnosti ďalšieho pokračovania, sa preliali do svojich dospeláckych tiel. Vystrela sa a šarmantne si natiahla chrbticu. Ja som si vypraskal prsty natiahnutím paží a nasadil na hlavu výraz bezchybného gentlemana. Kde-tu sme sa na seba usmiali a navonok sa tvárili, že už k sebe nepatríme, aj keby sme možno v skutočnosti veľmi chceli. Ale obidve naše dušičky po sebe stále poškuľovali a nechceli si nechať ujsť ani len jediný okamih, čo tá druhá bez nej práve robí.

Vystúpil som zo železného vtáka a stratil s ňou kontakt, pretože panamská pasová kontrola prehliada človeka, ktorý pochádza z krajiny nenachádzajúcej sa na ich strane zemegule, trvala dlhšie, ako by vydržala Angelika čakať na krívajúceho De Peyraca. Teda muselo to tak byť, neklamal by som sa. Alebo?

Až tam pri tých rotujúcich valčekoch s prichádzajúcou batožinou sa žena môjho srdca opäť zhmotnila do skutočnej fyzickej podoby. Stáli sme oproti sebe a usmievali sa na seba cez bežiace kufre a zaigelitovanú batožinu ako delfíny na periskop schovanej ponorky. Delili nás dva výhonky dopravníka, pár smiešnych metrov, ktoré pre mňa v tej chvíľke predstavovali viac ako oceán. Ani jej a ani mne nechodila batožina a ja som skladal chválospevy viceprezidentovi náhody. Tesne pred koncom jej cestovný kufor prišiel, ale taktne ho premeškala. Chichotali sme sa tam ako trinásťroční, mostili sa cez oči. Všetko okolo nás prestávalo dýchať, existovať.

Batožina opäť nahnevane zaujala najbližšiu vzdialenosť k jej rukám s krásnymi opálenými dlhými prstami. Objala rúčku svojho kufra a dala kolieskam znova pocítiť ich významnosť. V tej chvíli som sa prevtelil do kráskinho kufra a začal ju prosiť, nech si ma odnesie domov. Nech si ma položí do jej kvetmi voňajúcej postele a ledabolo ma rozbalí. Prednosť samozrejme dostanú darčeky, ktoré nakúpila svojim najbližším, ostatok počká do rána. Po rýchlej sprche vedľa mňa v pokoji zaspí.

To by mi stačilo. Aspoň jednu noc stráviť vedľa princeznej a potom pre mňa za mňa, nech ma použitého odloží do skrine. Prípadne, keď príde môj čas, nech ma opäť vyberie. Raz, dvakrát, desaťkrát za život, to by mi bolo jedno. Strávil by som v tej skrini pokojne celý zvyšok života a aj keby sa ma v jeden všedný deň rozhodla krásavica pri upratovaní vyhodiť, vedel by som, že mi to za to stálo. Áno, toto som si želal – byť vedľa nej po celý život hoc aj ako obyčajná cestovná batožina.

Môj kufor neprišiel. Zostal som tam stáť sám ako bača pred bordelom. Aj ona odišla a stratila sa za veľkým stĺpom. Osirel som, celá hala sa vyprázdnila. Do mojej bytosti sa začala vlievať vlna smútku, zrady, osamelosti a prázdnoty. PRÁZDNOTY! Jedine ten smutný Charlie Chaplin by ma vedel pochopiť. Iba s ním by som sa mohol o tomto pocite plnohodnotne porozprávať. Ale on už nežil, a tak ma napadlo, že už ani mne sa neoplatí zostávať dlhšie.

Cítil som, ako sa mi krv stráca z hlavy a tváre. Posledné červenočierne kvapky stiekli cez krčný lievik, životodarná tekutina sa vytratila z hrudného koša, srdce vykonalo posledný „buch“. Celý som zmeravel, obelel, zosunul sa na zem a vystrel sa tam ako narkoman po zlatej dávke. Odchádzal zo mňa život, Plachý, Balič, Tvrďas, duch a jediné, čo vo mne posledné rezonovalo, bol silný prežitok platonickej lásky, ktorý ma presvietil až do poslednej organickej bunky nachádzajúcej sa v mojom zomierajúcom tele.

Hirax by napísal, že som odišiel, ale to znie jemne, fádne a vôbec to nenapĺňa stav skutočnosti. Ja som v skutočnosti ťažko ZDOCHÝNAL!

Z

2. kapitola

Zemeguľa zvŕzgala

Vyšla spoza stĺpu a zmizla za ďalším. „Žeby hra na nuly a jednotky špeciálne pre mňa? Čierna – biela? Smrť – život? Bohyňa – prázdnota? Posteľ – skriňa? Láska – zničujúca ničota bytia?“ Smerovala ku mne, k poslednému z posledných, ktorému asi poslali oblečenie, fľašu slivovice a lacnú kozmetiku namiesto Latinskej Ameriky do Austrálie. Tam tú fľašu slivkového životabudiča vyslopali klokany a zaspali opito chrápajúce vo vysokej tráve, kým bezcitní safari lovci fičali bušom na džípoch naprázdno. Celí nadržaní s chuťou zabíjať, presvecovali ho reflektormi a sliedili po tých nádherných zvieratách s vakmi, pričom priožratí nadávali, kde sa stratilo skákajúce mäso, čo ich malo celé zababrané od teplej krvi tak potešiť. Rozveseliť ich už totiž nevedelo nič iné. Ani manželka, ani milenka, ani deti, ani kamaráti, ani modlitba, ani biznis a peniaze, ani žranica, ani pijatika či drogy. Iba vražda, smrť, krv a nadradený smiech ostatných spoluvrahov napáchnutý alkoholovým dychom nad bezvládnym telom zvieraťa, zmietajúceho sa v smrteľnej agónii. Narodilo sa, aby donieslo vo svojom vaku namiesto mláďaťa radosť pre kreatúru s menom „zdegenerovaný človek“. Lenže klokany ľahli po slivovici k zemi. Povracali sa a sami sebe si kajúcne vyčítali, načo boli také zvedavé a že teraz im ide vytrhnúť žalúdok od utrpenia. Ale ani zamak nevedeli, že im táto opica zachránila život. Možno na deň, možno na mesiac, ale možno aj na celý život, lebo lovcov už nikdy nestretnú. Moja batožina poslúžila dobrej veci, a to ma sčasti upokojovalo.

– Kde máš veci? – zaštebotala do púšte odbavovacej haly bohyňa.

Boli dve hodiny po polnoci miestneho času. Všetci sa už dávno rozpŕchli do taxíkov, do náručí čakajúcich známych, rodín, milujúcich partnerov a kongresových kolegov. Do opatery čakajúcich a v duchu nahnevaných poslužníčkov s umelými úsmevmi držiacich tabuľky s nápismi začínajúcimi písmenami Mr. alebo Mrs., lebo sa už dávno videli v posteli.

– Neprišli mi, – odvetil som a ďakoval, že mi ako tak pustila angličtina.

– Poď, vysvetlím to personálu, – odvetila letmo, ako keby sa nič nestalo.

„Čo si nevšimla, že som pred pár sekundami vďaka nej skoro zomrel a potom sa následne opäť narodil?“ pýtal som sa prihlúplo sám seba.

Našli sme príslušné okienko a ona v priebehu pár minút svojou rodnou rečou predviedla inteligentné flamenco apelu na návrat môjho celého majetku, ktorý ma mal sprevádzať aj na tejto polovičke planéty a vytvoriť mi tak aspoň maličký ostrov rodnej a bezpečnej domoviny. Chýbala mi hlavne tá slivovica. Išla so mnou celý ten čas, čo som odišiel zo Slovenska. Ani raz som sa z nej nenapil. Celé tie dlhé mesiace som sa klamal, že ešte neprišiel ten správny čas. Keby mi teraz strčili do ruky môj kufor, obratom tú slivku otvorím a obídem s ňou celé letisko ponúkajúc ľudí, až kým by odrobinky korku neusadli na prázdne dno.

– Zajtra okolo obeda by mala doraziť. Už volali do Berlína, zabudli ju dať do lietadla. Vedia o nej. Naložili ju do najbližšieho letu a smeruje sem, – informovala ma o stave mojej batožiny.

– Chcem ti veľmi poďakovať, – povedal som.

– To nemusíš, – usmiala sa. – Máš kam ísť? – dodala.

– Pôjdem asi do nejakého hotela, – odpovedal som. – Mám aspoň pas a kreditku, – zasmial som sa.

– Môžeš ísť ku mne... teda, ak ťa to neurazí. Mám tu v centre mesta byt, – povedala neisto. – Ale nevysvetľuj si to ináč... – dodala zahanbene ako záchranu svojej počestnosti.

– Veľmi rád. Teda ak ťa to bude obťažovať... ehm, prepáč, ak ťa to nebude obťažovať, – zakoktal som. Usmiala sa a ja som zakvitol ako čerešňa v máji.

Šli sme. Taxíkom a nocou. Vlhkosťou vo vzduchu, ako aj v mojich trenkách. „Toto sa stáva iba v romantických pseudo love seriáloch. Čo sa to deje?!?“ Doteraz som sa nad podobnými príhodami z celého hrdla neveriacky smial do televíznej obrazovky, ktorej som nadával do prašivých klamárok a na potvrdenie mojej zloby som ju okamžite prepínal na nejaký iný, väčšinou dokumentárny kanál. A teraz? „A teraz tu sedíš v panamskom taxíku ohúrený domácou krásnou ženou s veľkým Ž, ktorá ťa len tak pozvala domov. Vyspať sa. A možno aj s ňou. To je, čo? Zabudol si si zavrieť ústa, tak to vykonaj, nech pred ňou nevyzeráš ako chruňo, ktorý sa zamiloval do baby s barlou,“ tancovalo mi v hlave pár malicherností. Ale ináč som bol v nebi, o tom som nepochyboval.

Ešte ani nezabila posledný prúžok svetla prichádzajúceho z chodby štrbinou zatváraných dverí a už sa na mňa vrhli jej túžbou nabité pery. Ja by som si nedovolil sa jej čo i len dotknúť, nieto ešte pobozkať. Musela to začať ona a veru nad tým dlho nerozmýšľala. Šikovným, jemným a elegantným chmatom si ma oprela o dvere, ktoré nám mocným zabuchnutím obidvom potvrdili, nech ideme do toho naplno s tou šialenou náruživosťou, ktorá z nás priam tryskala. Zaprela sa o podpätky svojich vysokých topánok a zdvihla na špičky nôh, čím sa jej zadok napol do tvrdosti grafitu. Teda tak to vyhodnotili moje dlane, ktoré neboli nikde inde ako tam, kde mali byť.

A potom sa spustilo bajlando spaľujúcej vášne – trhanie oblečenia z horúcich tiel, tancujúca víchrica dvoch nabitých pier, nálety bozkov po koži celej napnutej od nedočkavosti, krivkanie cez zle stiahnuté nohavice, odlety tričiek, ponožiek, podprsenky, gatiek a treniek na všetky svetové strany. Automaticky nasledoval pád do posteľného oceánu, voňajúceho neidentifikovateľnými kvetmi, v ktorom sa vďaka nerozmýšľaniu topili dve stonajúce telá periférne vnímajúce nahnevanú šerotmu, ktorú zobudili svojimi vzdychmi prechádzajúcimi do nespútaného polokriku evokujúceho párenie divých šeliem bojujúcich o prežitie rodu. Na konci týchto šialených božských a časovo nezmerateľných taktov prišiel štvrťminútový spoločný orgazmus dvoch polomŕtvych tiel, zaseknutých do seba nechtami, vyvrátenými očami, perami, prstami, rukami, nohami, telami, pocitmi, srdcami, dušami, aurami, spoločnou karmou...

Objímali sme sa a navzájom vdychovali. A keď sme sa potom bez jediného slovíčka naraz od neudržateľného šťastia spoločne rozplakali, pochopil som, že sa deje niečo mimo naše vnímanie. Že sa s nami nezahrávajú bohovia, ale my sami. Poznal som ju. Celú. Nemusela mi o sebe rozprávať nič. Vedel som o nej zrazu všetko. Museli sme prežiť ako partneri v minulých životoch neopísateľne veľa. Naše duše sa proste pritiahli, aby sa napili, poláskali a urobili sa šťastnejšími napriek tomu, že vedeli byť naplnené, aj keď boli bez seba. Nebol medzi nami žiaden dlh, iba čisté splynutie, dokonalá rezonancia dvoch vysokotónových bytostí. Ľudia to nazývali láskou, nám sa z toho gúľali kotúľky slaných kvapiek po lícach.

Obletel som s ňou celú galaxiu a zomrel. Načo žiť, keď už máte všetko prežité? Svet sa zastavil, skonal, dokričal, dokrútil, doprosil a domodlil konečného skonu. Skončilo všetko súženie, trápenie, plahočenie a hľadanie sa nielen celého ľudského rodu, ale aj všetkých nižších organických foriem. Žiadne vojny mikroorganizmov na molekulovej úrovni, iba posledný spoločný výdych všetkého živého. Naraz a dosť! Zemeguľa zavŕzgala a prestala sa otáčať. Už nebolo toho, kto by z nej vystúpil. Všetci boli mŕtvi. Paradoxne, slnko to vôbec neprekvapilo. Usmialo sa a pieklo si ďalej. Vedelo, že toto sa môže stať hociktorej planéte a netrápilo sa tým. Aj tak bolo na takú udalosť prikrátke, tak prečo by sa malo vzrušovať? Celú našu modrokrásnu guľu zvanú Zem zaliala LÁSKA.

Zaspali sme bez jediného slovíčka. S usychajúcimi slzami na lícach a v objatí so silnejším nábojom, akým disponuje tank. Ničivé zbrane boli proti zamilovanému zapletencu našich tiel ako nevydarené hračky z plastelíny. Odchádzali sme do snov aj s našimi umierajúcimi deťmi na bruchu. Rozhodli sme sa nechať ich medzi nami ako dôkaz prijatia nášho čistého splynutia.

Už ste sa niekedy zobudili v nebi? Ak nie, tak čítajte, ako to tam frčí. V nebi sa neupratuje. Ponožka leží spoločne s tangáčmi na paplóne vedľa vás. Trenky sú na lustri, ďalšie dve ponožky v kúte a jedna si hovie v akváriu. Ryby okolo nej plávajú, ale nesťažujú sa na toxíny. Mlčia. Skutočne – v nebi nerozprávajú ani ryby. Raňajkujete volské oko s perfektnou pálivou omáčkou a chutnými langošmi priamo v posteli, v ktorej sa ledabolo povaľujú i zoschnuté a opadané deti. Samozrejme vaše. Vzťahy sú tam totiž založené na princípe silnej príťažlivosti a fungujú na čisto monogamnej platforme. Nie je to ako u nás na Zemi, kde je monogamia iba na papieri a mnohopartnerstvo v tichej realite. Nevera v nebi proste neexistuje, takže sa jej neobávate a nepríde vám ani len na um. Raňajkujete výhradne s osobou, ktorú milujete nedozernou láskou, i keď neviete ako ste k nej prišli a ako dlho ju poznáte. Dokonca nemusíte ani vedieť, ako sa volá. Jediné, čo cítite, je megaobrovská láska, ktorá vás pohlcuje a zároveň aj napĺňa celý priestor v okolí niekoľkých kilometrov okolo vás. V nebi sú všetci zamilovaní a prieniky pozitívnej energie zaláskovaných párov sú nespočetné.

Mlčíte, aj keď doraňajkujete. Bez slov sa objímate, túlite a perami donekonečna milo provokujete. Ani sa nenazdáte a už bezradne ležíte, pokým partnerove pery vás robia tam dole blaženými. Pocit slasti vás zaplavuje ako dážď vyschnutú step. Od rozkoše lapáte dych, kým pred sebou pozorujete krásnu a vlhkú štrbinku svoje milej, ktorá vás k sebe láka z princípu jedno jedinečnej existencie. Poloha 69 je v nebi inšpirujúca, tá sa nikdy neodmieta. Bozkávate tú slastnú nádheru, hráte sa s ňou a keď už neviete, ako svojej milej odplatiť záplavu nežností a pôžitku, načiahnete sa po blízkom banáne, olúpete ho a čarujete s ním najjemnejšie, ako vám to fantázia a pravidlá bezpečnosti práce s ovocím dovolia. Nekončiaci súzvuk vzdychov vás uistí, že idete správnym smerom, a to vám pridáva odvahu na vnikanie čoraz hlbšie a hlbšie do „veci“. Síce sa tým pripravíte o slastne pracujúce pery, pretože tie potrebujú práve v ten moment krásne a jemne stonať, ale ináč to nejde, pretože keď niekoho ľúbite, dáte mu všetko a výhradne on je na prvom mieste. Na vlastné požiadavky nemyslíte, o tie sa predsa stará váš oddaný partner! Kryje vám chrbát bez toho, aby ste ho o to žiadali. Ste ako dvaja zohratí pištoľníci. A tak bez učenia vnímate tú druhú bytosť ako vlastné telo. Pozorujete, čo mu robí dobre a ste mu ochotný dať aj vlastný život, nech je mu čo najkrajšie, pretože to vlastne robíte sami sebe. V nebi je proste úžasne...

Dvere na izbe sa otvorili a ja som bol prvý, ktorý toho postaršieho a robusne stavaného pána zbadal. Najprv zostal stáť v nemom úžase, ako keď mladý psík prvýkrát vidí páriacich sa ježkov, ale potom na nás spustil šialenú kanonádu slov. Bol taký vytočený, že z amalgámových zubných plomb mu šľahali iskry. Neverili by ste, čo sa dá všetko španielčinou povedať. Aj keď to znásobíte rukami, slovami, mimikou, temperamentom, k výsledku sa priblížite len vzdialene. Stále si myslíte, že sa dá povedať všetko? Nebudem vás naťahovať – áno, dá sa povedať úplne všetko. Máte tú predstavu? Áno? Tak to ešte vynásobte desiatimi a trošku sa priblížite k tomu, čo v tej izbe skutočne nastalo. Gigantické peklo! Ležatá osmička absurdnosti, čistý slovný masaker!!!

Moja milovaná vystrelila ako raketa, postavila sa a nič si nenechala ľúbiť. Bránila nás, ako keby bola naša láska v totálnom práve a narušiteľ neba nám nemá čo vyčítať. Lenže za svoj verbálny protiútok dostala facku. Skôr takú výchovnú, lebo keby sa útočník do toho patrične oprel, išiel by som jej za pár dní s kyticou na hrob. A to bolo posledné na svete, čo som si želal. Začal som dumať, že to nakoniec asi nebude jej manžel, ale skôr otec, ale ťažko sa mi ten rébus v takom kriku a chaose riešil. Tak-či-tak, tá neodborná ručná masáž tváričky miľúbenej mužskou rukou, ktorú som ešte v noci kropil tisíckami vášnivých bozkov, ma prinútila postaviť sa. Deklarovaním celej výšky svojho tela som chcel aspoň naznačiť, koho farby bránim a že v miestnosti sa nachádzajú celkovo traja ľudia.

– ČO SI TO SPRAVIL!?! – zrúkol som na narušiteľa ako lev. Samozrejme po slovensky.

Až potom som si uvedomil, ako smiešne musím vyzerať z pohľadu pavúka sledujúceho ma z rohu plafóna, ako aj z vnímania muža útočníka. Pred nimi totiž stál holý muž s polopostaveným pipíkom, kričal niečo v neznámom jazyku a v ruke zvieral polovičku banánu. „Do pekla, polovičku!“ mrsklo mi hlavou. „Kde zostala druhá časť, to vie iba jedna bytosť v tomto byte. Teda skôr cíti,“ začali mi dochádzať súvislosti. Našťastie, zazdalo sa mi, že moja otázka narušiteľa schladila. Prestal po mojej milovanej štekať a pozeral na mňa ako Lenin na tryskáč.

– Vy rozumiete po slovensky? – vyslovil som zmätene slová, ktoré mi prišli prvé na jazyk.

Nikto sa nehýbal a ja som začínal naberať dojem, že opraty riešenia napätej situácie v byte začínam zvierať ja. Chcel som to využiť, a tak som ďalej po slovensky útočil na neznámeho:

– Ak neprestaneš ručať na moju lásku ako ranený jeleň, vyzlečiem ťa donaha, namažem dechtom, vyváľam v perí a pošlem ťa poprechádzať sa po námestí! Tak sa uvedom, ty rekvizita z múzea!!!

Muž pozrel na mňa, potom na moju lásku a nakoniec sa mi prihovoril päsťou. Musel minimálne aspoň pol života amatérsky boxovať. Trafil ma priam ukážkovo pod bradu. V tej rane bolo zhmotnené všetko – sila, um, radosť z hry, technika, mierenie, nenávisť, túžba zašportovať si, ale aj zmenšiť okruh debatujúcich na dvoch členov a to výhradne hovoriacich španielčinou. Nebol v tom rasizmus, len potreba stabilizovať situáciu. Chápal som to, a tak som sa opustil.

Princíp svalovej indispozície som odpozoroval z dokumentárneho filmu o opilcoch, kde vysvetľovali, prečo má ožratý sedem životov a prežije aj stret s kamiónom. Jednoducho preto, že mozog v zmätku nacenganosti nezapája do hry svaly. Telo je opustené a iba si polieta. Keď ste triezvy, narobíte s vyrovnávaním stabilizácie ešte väčšie problémy, ako keby ste to nechali na riadiacu jednotku. Ja som síce nepil, ale myseľ i telo som dokázal ovládať perfektne a tak som ho jednoducho vypol. Nohy sa mi odlepili od zeme, telo vykonalo čarokrásny oblúk ponad posteľ, dopadlo na vyleštené parkety a ako vodný klzák sa sunulo slušnou izbovou rýchlosťou k nebezpečnému železnému rohu mohutného starého stola. Ak ma z parketovej škáry pozorovala nejaká udomácnená bzdocha, musela krútiť hmyzími očami, čo za čudo-judo sa to rúti prériou.

A potom už len tupý úder mojej hlavy do prekážky a teplá krv stekajúca mi po vlasoch. Kto vypol hlavný elektrický istič v moje hlave, vám nepoviem.

Koniec ukážky