Miroslav Kapusta

Iný už nebudem 

(ukážka)

Elektronická kniha

Text © Miroslav Kapusta, 2011

© HladoHlas Group, s. r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk

Design © Pavel „Hirax“ Baričák, 2011

1. vydanie

Martin 2011

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk

ISBN 978-80-89502-16-5

„Keď sa dáte na písanie,

každý má právo opľuť vás.“

Simone de Beauvoir

Zabudol som sa ťa dotýkať

Na hrane svetla mdlo

silá prázdne

a ktosi doluje v mojich útrobách

posledné chvenie

vyrovnávajúce tiaž po styku neba

s mojim perím

Na slovách dostratena

srieň

čiasi sklená dlaň mi z prstov oklepáva cencúle

do nej dýcham

a mrazivé metamorfózy kalia hranú ľútosť

lepiacu sa na mňa ako teplý flajster

Som vodiaci pes

oku na dostrel

z ulice do ulice súkam krok

ale amok vo mne neprespáva

Keby som vedel hrať na husliach

doviedol by som ťa k plaču

Takto mi dávaš na čelo

iba prst

sucho vyfúknutý z dlane

a zopár drobných na čítanie

z tvojich úst

miesto výkričníka

Byť Bohom je také jednoduché

V jedinom verši

svoj vlastný vesmír stvorím

v tom druhom jeho galaxie

a do svojho pekla sa budem spúšťať

iba zo svojho

debilného neba

.....

Strhávam sa

Z odmäku po ľadovci

riniem v plytkých brázdach

v záhlaví si nechám vravieť – Pane

a ktosi nado mnou zalamuje

listy navyše

Mama... (?)

Pri koreňoch mi ští každý pes

intímne sa chúli suka

serú na môj živočíšne smiešny

trest

a ja vlastným prstom píšem

na kameň

ktorý ktosi ledabolo hodil do mňa

– Maj srdce otvorené

aspoň sa vyvetrá!

Nebo nie – zem je bližšia človeku

Raz to príde

keď sa hánkami prstov pretlčiem

k prapodstate stola

vypľujem zuby

a zhryziem chrasty

ktoré mi obíjali kolená

Nájdem

tých niekoľko dôvodov

nečítať jeho listy

strasiem ich

ako obavu z drobných

ktoré som cestou pozbieral

do tvojej nočnej košele

Zem vždy nájde spôsob

ako sa mstiť

a v snahe kryť chrbát nevercovi

zadupe ťa

do očí si nenechá hľadieť

ani beztrestne sa posmievať

hriechu

Lenže

aký som ja neverec... ?!

Iba neverím

že sa ešte dokážem spraviť

ani na svoj obraz

O samote hltám

splna pijem prázdne slová

zvraciam kŕč

a pokúšam sa uveriť

že nebáť sa je ľahšie v sebe

ako navonok

samého seba

Na prstoch si ťa spočítam

Iba v sekunde existuje chvíľa

potom je nič

len z TV na nervy mi lezúce obohrané tváre

a večné prepínanie reklám

v intenzívnej snahe

vylízať vždy kohosi riť

čo aj s rukami vo vreckách

Aké realistické!

Stáť na prahu

a mávať minulosti

keď nás prítomnosť tlčie do lopatiek...

Mám ju

neskutočne vyrátanú

do sýta

aj svoju budúcnosť v oku ega

privátne podkopávajúcu svojho pána

neistotou

ktorá ma núti prezrieť si vlastné prsty

To tie kaktusy okolo mňa

a vo mne

Hrče na ohryzku

Kĺžu sa

očami po perách

ale výkričníkom k otázniku

nedarí sa mi zrátať

ani vlastné slová

Terra incognita

Stúpam na okraj

jeseň seje ďaleko od kŕdľa

a vtáky

pripomínajú mi čosi o rozlietaní

Zamávam

Tam kdesi

nemota rozmenená na drobné

kričí

– zemou

Niekedy je lepšie nevidieť

prehru

a v kroku späť

prehnať si oko dierou hlavne

miesto naopak

O prsia

s vlastnou špinou za nechtami

hrám sa s guľkou

o fazuľky

Vadí – nevadí...?

Ale viem –

že vadí!