Števa Opremčáková

V Írsku prší inak

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Števa Opremčáková, 2011

© HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Design © Pavel „Hirax“ Baričák, 2011
1. vydanie
Martin 2011

ISBN 978-80-89502-13-4

„Ľudia si vytvorili obraz osudu, aby zakryli vlastné nerozvážnosti, lebo osud len málokedy bojuje proti rozumnosti a väčšinu vecí v živote riadi rozumná bystrozrakosť.”

Demokritos

S pokorou a láskou venujem pamiatke Joseph Butterly.

Kapitola prvá

Keď niekoho miluješ, niet čo riešiť

Mať vzťah so ženatým chlapom, keď je navyše mojím kolegom, nebol môj plán. No stalo sa. Pozvoľna a bez varovných signálov. Najprv to boli pracovné stretnutia pri káve v mojej kancelárii, pri ktorých ma rozosmieval a ja som sa jeho vtipom vďačne smiala, potom nežné oslovenia a nakoniec telefonáty po pracovnom čase.

Nikdy som sa netrápila ani náznakom výčitiek svedomia. Ani vtedy, keď ma po prvý raz neobratne objal v prázdnej zasadačke, ani keď ma s vášňou, ktorá ho oslobodila od všetkých predsudkov a zábran, objímal v mojom byte. Bolo to ako spočinúť v náručí toho pravého, keď žije s inou ženou len preto, lebo o mne doteraz nevedel.

– Si jediná žena, ktorá vo mne vzbudzuje túžbu, – povedal mi v ten deň, keď si oslobodil svoje ústa od mojich stojac vo dverách do môjho bytu. Ešte si ani nevyzliekol kabát a na pleci mu visela taška s notebookom, no ja som mu už nedočkavo rozopínala košeľu.

– Si môj a nič iné nechcem.

Bolo jedno, čo mu poviem. On už vedel všetko. Pozhadzoval zo seba oblečenie a vystavil na obdiv svoje modrobiele vyziabnuté telo s červenými vyrážkami na ohnutom chrbte. Od túžby sa mi až zahmlievalo pred očami. Tisli sme sa k sebe tak nástojčivo, akoby sme v podvedomí tušili, že všetko je inak.

– Teraz rozumiem môjmu otcovi, ako mu bolo, keď odišiel od mamy, – povedal ako človek, ktorý pochopil pravdu, nie ako syn páchajúci dedičný hriech. Po doznení vibrácií milostného splynutia si zo zeme pozbieral kusy oblečenia, hľadiac na hodinky mi vo dverách vtisol letmý bozk na ucho, a opatrne, aby ho žiaden zo susedov nezazrel, vyšiel von.

Ešte predtým sa mi pozrel do očí a nepresvedčivo zašepkal:

– Keď niekoho miluješ, niet čo riešiť, – a odišiel do svojho reálneho života.

Večer mi zavolal, keď v parku venčil svojho kokeršpaniela. Jeho hlas bol zmenený udalosťami, ktoré sa stali po tom, čo odo mňa odišiel a ktoré sa ma netýkali. Rozpačito, akoby ma zrádzal, povedal:

– Zajtra musím ísť pomôcť svokrovcom. Budú im meniť okná. Takže sa uvidíme až v pondelok. Milujem Ťa.

– Keď si nájdeš čas, ozvi sa mi. Nevydržím tri dni bez teba, – vyhŕkla som vydesene pri predstave, že strávim ďalší víkend pozorovaním mobilu.

– Neviem. Uvidím.

A už nebol.

Ο Ο Ο Ο Ο

Víkend som nakoniec prežila a prišiel ďalší pondelok. S ním sa však začal meniť aj môj Pán Úžasný. Zrazu mi začal dávať rôzne odpovede na rovnaké otázky a naše stretnutia ma začali zraňovať.

Môj svet úradníčky prekladajúcej papiere mi odrazu prestal dávať pocit istoty. Prišli Vianoce a všetci okolo mňa sa tešili. Do strieborného papiera som zabalila laserové ukazovadlo a zašla som do jeho kancelárie.

– Veselé Vianoce. To je pre teba, – podala som mu so smutným úsmevom strieborný balíček a zúfalo som v jeho pohľade hľadala lásku.

– Ach, ďakujem, nevedel som, že si budeme dávať darčeky.

Nahol sa za balíčkom, ale nie dosť blízko nato, aby som ucítila jeho vôňu.

– No, však sa ešte uvidíme. Teraz idem do mesta, potom sa ti ozvem, – ukončil náš rozhovor, ako keď sa niekto chce niekoho zbaviť frázou: zavoláme si.

So zvesenými ramenami som sa vrátila k svojmu stolu. Nemyslel na darček pre mňa, ale určite ide von, aby to napravil... Aspoň som si to v duchu nahovárala.

V zasadačke, kam sme sa chodievali objímať a šepkať si nežnôstky, už rozvoniavala kapustnica a kolegyne sa predbiehali pri jej príprave. Ja som však nemala náladu na spoločné klebetenie a utiahla som sa do svojho kútika. O pár hodín sa dvere mojej kancelárie otvorili a vošiel. Líca mal vyštípané od mrazu a ruky si šúchal jednu o druhú.

– Do frasa, ale som vymrzol. Urobíš mi čaj?

Obrátil sa ku mne chrbtom a položil si ruky na radiátor.

– Kde si bol v tomto počasí? – spýtala som sa ho a ešte stále som dúfala, že z vrecka čosi vyberie. Hocičo, trebárs nakreslené slniečko.

– Ale Zuzka, moja kamarátka zo Zenového centra, sa chcela so mnou stretnúť, – vysvetľoval pokojne, ako keby nevedel, že mi to trhá dušu.

– Vieš, ona už pár rokov nepracuje. Nemá peniaze na darčeky pre syna. Dal som jej to ukazovadlo od teba. Taká bola rada...

– Ty si dal nejakej Zuzke, ktorá nepracuje, darček odo mňa?! – vyletelo zo mňa nahnevane, hoci som bola rozhodnutá, že zostanem pokojná. Tušila som, že to, čo by v ňom vzbudzovalo empatiu, sa vytratilo.

– Tak moment. Ty si mi to dala alebo požičala? – odvetil, ako keby len čakal na dôvod, aby sa mohol roztrpčiť.

Nemali sme si viac čo povedať. Nech by som vyslovila čokoľvek, asertívne by to odrazil. Riaditeľov vianočný príhovor sme si vypočuli každý pri inom stole a ja som hneď po kapustnici odišla domov.

Až s odstupom času viem, ako ma táto aféra zraňovala a kompromismi, ktoré náš vzťah sprevádzali, ubližovala. Škodila mne a aj jemu. Bolo to dávno, keď sme verili, že nášmu úžasnému vzťahu nikto nerozumie.

Ο Ο Ο Ο Ο

Po Vianociach, po štyroch rokoch tajných schôdzok s mojím Pánom Úžasným, sa na úrade zase raz prepúšťalo. Ja som sa rozhodla odísť sama. Bola som plná bolesti a frustrácie a nevidela som inú cestu, ako sa z metastáz tohto patologického vzťahu vyslobodiť. Dostala som odstupné, ktoré, ako som si myslela, mi malo stačiť na prežitie, kým si nenájdem inú prácu. No ani po odchode som necítila úľavu. Košice boli pre nás oboch primalé a neskôr mi došlo, že ani Slovensko nie je dosť veľké na to, aby sme na seba nenarážali.

Preto som sa zaregistrovala v niekoľkých agentúrach, ktoré sprostredkúvali prácu v zahraničí, a súčasne som sa každý mesiac hlásila na úrade práce.

– Myslela som na vás, – povedala mi tam raz jedna úradníčka.

– Mám v evidencii jednu paniu, ktorá chce odísť za prácou do zahraničia. Keď chcete, dám vám na ňu kontakt.

– To by bolo fajn. Aspoň si vymeníme skúsenosti s agentúrami, – potešila som sa.

Dala mi jej telefónne číslo, a tak som sa zoznámila s Martou. Vďaka nej som sa onedlho dostala do Írska a potom sme boli niekoľko rokov priateľky. Marta sa dočkala pracovnej ponuky už čoskoro. Mala pracovať live-in v rodine so štyrmi deťmi. Zaplavili ju však zmiešané pocity. Celé mesiace čakala na telefonát, ktorý by jej otvoril cestu von, pripravovala sa na ňu, tešila sa a ... bála. Bolo už predjarie, keď mi zavolala.

– Števka, ozvali sa. Mám prácu. Čakajú ma v Dubline, – zmätene zo seba vysypala.

A bolo to tu. Rodina, pre ktorú mala pracovať, obývala veľký dom v severnej časti Dublinu, v Rush. Našli sme to na mape a zistili, že Rush je blízko mora, čo bol ďalší dôvod na radosť. No znepokojovalo ju, že sa bude starať o štyri deti. Nemala však na výber a nakoniec plná pochybností odletela.

Vtedy som nemohla tušiť, že práve ja budem v Rushi žiť takmer tri roky. Krásne tri roky. Ale o tom až oveľa neskôr. O pár dní mi Marta zavolala z Dublinu.

– Bola to chyba. Nemala som tú prácu prijať. Tie írske deti sú také nevychované. A ich matka je sviňa. Ja to tu nevydržím, – plakala a nevedela chytiť dych.

– Marta, skús vydržať. Tak dlho si čakala. Kam pôjdeš? Počkaj, kým zarobíš nejaké prachy, a potom sa uvidí. Možno si zvykneš.

Upokojovala som ju, ale ona ma nepočúvala. Bola už rozhodnutá a odo mňa chcela len podporu. Zbalila si veci a v afekte odišla. Jednoducho to neprijala a ani v budúcnosti sa nevyrovná s pozíciou slúžky. Na Slovensku pracovala ako účtovníčka. Na novom mieste ju ani plat, ktorý predstavoval štvornásobok slovenskej priemernej mzdy, nezastavil pred unáhleným odchodom. Vrátila sa do Avrilinho domu a... čakala na inú pracovnú ponuku. Avril bola majiteľka írskej agentúry, ktorá sprostredkúvala prácu pre opatrovateľky detí a starých ľudí. Vyhľadávala ich prostredníctvom agentúr z Východnej Európy.

Práve v tom čase, keď sa Marta ocitla späť v jej dome, Avril opustila manžela a svoje tri deti a odišla s dvadsaťtriročným Lotyšom.

Čoskoro som sa s Avril zoznámila aj ja. Bola to päťdesiatročná žena, s peknou tvárou, ale veľmi, veľmi tučná. Jej tučnota bola taká bizarná, že pri pohľade na ňu sa nedalo myslieť na nič iné, iba na jej obrovské prsia, ktoré sa kolísali na kolosálnom bruchu. To obrovské brucho jej viselo nad rozkrokom až do polovice stehien. Gigantické, mohutné ramená nosila takmer v upažení a súčasne v pripažení. Myslím, že správny výraz je morbídna tučnota.

Roy, jej manžel, bol snedý Malajzijčan a Avrilin odchod ho zlomil. Ujal sa vedenia agentúry, ale stálo ho to zvyšky síl. Keď to Marta videla, prehovorila ho, aby ma ako naslovovzatú úradníčku zavolal na pomoc. Myslím si však, že ma hlavne chcela mať nablízku. Napokon súhlasil a ona mi hneď zavolala.

– Števka, príď. Roy povedal že u neho môžeš byť. Vyspíme sa na jednej posteli, veď to vydržíme, – horúčkovito na mňa vybafla a v hlase mala zmätok aj nádej. Nebolo mi treba dva razy hovoriť, aby som videla svoju šancu a už o týždeň po tomto telefonáte som odletela do Írska ďaleko od Pána Úžasného.

V poslednej chvíli ma ešte Marta požiadala, aby som priniesla balíček pre jej novú kamarátku Ľubu. Domov mi ho doniesla Ľubina dcéra a ja som bola rada, že túto službu môžem urobiť. Dávalo mi to dobrý pocit, že ak Marta z akéhokoľvek dôvodu na mňa nebude čakať, Ľuba si po svoj balíček príde a prichýli ma.

Ο Ο Ο Ο Ο

Na Dublinskom letisku ma čakali obidve.

– Prišla nová, čerstvá krv, – povedala Ľuba na privítanie. Žila v Dubline už pár rokov, a to jej dávalo právo na určitú dávku blahosklonnosti.

Marta upadala do depresie. Uvedomovala si, že Roy vzhľadom na situáciu, v ktorej sa ocitol, nie je schopný riadiť agentúru. Už oľutovala, že v afekte a bez uváženia odišla z práce. Matke štyroch detí, pre ktorú tých pár dní pracovala, poslala esemesku s prosbou, aby ju prijala späť, ale tá jej ani neodpovedala. Ja som bola rozhodnutá uspieť. V starej kabelke, ktorú som už niekoľko rokov nosila do práce, som v tajnom priečinku ukrývala 80 eur - môj jediný majetok. V kufri bez koliesok som si niesla svoje najlepšie oblečenie, dva kartóny Marlboriek a balíček pre Ľubu. Spomínam si, že som sa cítila byť vydaná napospas ľuďom, ktorých som takmer nepoznala. Vedela som však, že nemám na výber.

Z letiska sme odchádzali poschodovým autobusom. Mňa však cesta ani mesto ponorené do tmy vôbec nezaujímali. Dávala som si len pozor, aby mi neukradli kufor, keďže som ho musela nechať na mieste na to určenom hneď vedľa dverí.

– Tu sa nekradne, neboj, – mávla rukou Ľuba a všetky tri sme vyšli na poschodie. Sadli sme si na predné sedadlo a sledovali sme, ako sa nám pri nohách mihajú navlas rovnaké domy s predzáhradkou a oknami nízko pri zemi.

Potom sme prestúpili na iný autobus. Marta ma neustále poháňala, pretože už bola takmer polnoc a my sme ešte mali stihnúť posledný autobus na Blancherstown, kde býval Roy so svojimi tromi deťmi.

– Pohni sa, chceš platiť päťdesiat eur za taxi?

Autobus sme stihli, ale mňa už bolelo celé telo od behu s ťažkým kufrom. Roy nás čakal. Privítal ma s radosťou hlavne preto, lebo moja angličtina bola podstatne lepšia ako Martina a on mi mohol doširoka rozprávať, čo sa mu stalo. Do rána so mnou sedel na schodišti, plakal a čítal mi z Biblie. Jeho príbeh ma vôbec nezaujímal a ani mi ho nebolo ľúto, počúvala som ho len preto, lebo moja budúcnosť závisela od jeho vôle.

Myslela som si, že má zlomené srdce, pretože stratil milovanú ženu, ale mýlila som sa. Bol jedným z tých mužov, ktorí sú neschopní samostatne rozhodovať o svojom osude a skrývajú sa za slovo „my“, pretože sú zbabelí hovoriť „ja“. Agentúru neskôr prevzala Avril späť a Roy sa o pár rokov druhýkrát oženil. Iróniou bolo, že si vzal mladú Slovenku zo Serede...

Z izby, kde som mala spať spolu s Martou, som počula jej plač. Ráno vyšla s natáčkami na vlasoch a chystala sa do mesta, kde sa mala stretnúť s Ľubou.

– Ja tu s ním nebudem. Ani mu poriadne nerozumiem, – mykla plecom, ako keby mala ešte stále právo na nejakú pochybnú hrdosť. Tak ako predošlé dni, aj tento chcela stráviť s Ľubou, ktorá rada rozdávala rady.

Ľuba vtedy pracovala ako vodička autobusu, ktorý vozil cestujúcich z parkoviska vedľa letiska na jednotlivé terminály. Konečne som jej odovzdala balíček, ktorý som jej priniesla od dcéry a nechala som ju, aby mi vysvetľovala, ako sa dá v Dubline lacno cestovať a kde sa dá lacno nakúpiť. Mala rada pocit prevahy.

To, o čom mi Ľuba rozprávala, som ani veľmi nepočúvala. Najradšej by som bola bývala s Royom a urobila niečo pre svoju budúcnosť. Druhý deň som z domu neodišla, ale pekne som mu upratala. Hlavne som mu tým umožnila, aby znova ventiloval svoje utrpenie.

V jeho spálni som našla množstvo dokladov súvisiacich s agendou agentúry, ktorým sa už dlho nikto nevenoval. Porozkladala som ich na posteľ podľa obsahu. Jedna veľká kopa pozostávala z formulárov, ktoré boli žiadosťami rôznych rodín o sprostredkovanie nanny alebo opatrovateľky pre starých ľudí. Rozhodla som sa, že si prácu vyberiem sama. Ku každému formuláru bola priložená fotografia. Zo všetkých tých mnohodetných rodín a bezvládnych starcov s plienkami som si vybrala matku s tromi deťmi, ktorá žila oddelene od manžela. Deti boli vo veku 3, 7 a 11 rokov. Tak som si vybrala Fionu z Graystones.

– Roy, môj milý priateľ, prosím ťa, zavolaj tejto panej. Veľmi by som chcela dostať tento džob, – mávala som formulárom Royovi pred očami, aby sa aspoň na chvíľu venoval tomu, čo nás v skutočnosti spájalo.

Nemala som dosť informácií a ani skúseností na to, aby som vo svoj prospech využila možnosť sama si vybrať rodinu, pre ktorú budem pracovať. Vylúčila som starenky, potom starcov, ďalej rodiny s viac ako tromi deťmi a nakoniec mi zostala len Fiona. Nevedela som, že írske deti sú samorasty žijúce v prepychu a že Írky ich majú toľko, koľko Boh požehná.

– Ok, Steph, zavolám, ale nemôžeš na mňa takto tlačiť. Nemám na starosti len teba, – odpovedal v obrannom postoji a ukázal mi dlane ako človek, ktorý chce dokázať, že je na mojej strane a že za nič nemôže.

Ο Ο Ο Ο Ο

Trvalo ďalšie dva dni, kým Roy Fione zavolal. Bol zúfalý zo svojej situácie, z ktorej nevidel žiadne východisko. Preto ma vždy, keď som ho prosila, aby jej zavolal, obvinil zo sebectva. Stále dookola chcel odo mňa počuť, že sa Avril vráti a oľutuje, že mu ublížila.

– Veď mne nevadí, že je tučná ... – hovorieval so stiahnutým obočím.

Nezaberal ani argument, že za sprostredkovanie opatrovateľky bude inkasovať 1 700 eur. Nakoniec som mu aj ja porozprávala svoj príbeh o stratenej láske, ktorý som upravila do podoby prijateľnej pre muža čítajúceho Bibliu. Na štvrtý deň po mojom príchode do Írska konečne Fione zavolal.

Prišla v ten istý deň popoludní aj so svojou trojročnou dcérou Helen. Synovia Mark a Thomas boli v škole až do večera. Roztržito sa ponevierala po obývačke, až kým som nevošla.

Bola to nízka štíhla blondínka s veľmi jemnými riedkymi vlasmi ostrihanými podľa princeznej Diany. Oblečenú mala ružovú hodvábnu blúzku so zle vyžehleným golierom, hnedú sukňu, z ktorej vykúkala podšívka. Cupitala v nepohodlných lodičkách na vysokých podpätkoch, pričom našľapovala na špičky. Vôbec v nich nevedela chodiť. Ja som si obliekla svoj najlepší biely rolák a jediné džínsy, sedela som pokojne s kolenami pri sebe a rukami voľne položenými na stehnách. Pozerala som sa jej do očí a odpovedala na otázky. Ale ona ani len netušila, čo má povedať. Nakoniec sa len opýtala:

– Kedy môžeš nastúpiť?

– Okamžite, ak vám to vyhovuje, madam, – odvetila som hneď. Tým oslovením som si pekne zavarila, pretože Fione sa to páčilo a ja som jej potom musela celý jeden rok takto hovoriť. V tej chvíli mi to však bolo jedno.

– Tak dobre. Choď sa pripraviť.

V tvári sa jej zračila úzkosť, čo vo mne vyvolávalo pocit neistoty, ale časom som zistila, že to je jej permanentný výraz.

Vyletela som po schodoch do izby, kde si Marta zase raz prekladala svoje veci. Do kufra, ktorý som ešte ani poriadne nevybalila, som nahádzala štvoro špinavých nohavičiek, podprsenky a už som stála pri Fioninom aute, kým ona ešte v kuchyni vypisovala šek pre Roya. Marta len zmätene pobehovala a nič si neuvedomovala. Ostala v Royovom dome ďalšie tri týždne a balila s ním zvyšné veci pre Avril. Nakoniec mu pomáhala aj so sťahovaním, keďže si už nemohol dovoliť prenajímať taký veľký dom.

No ja som chvalabohu mala prácu.

Ο Ο Ο Ο Ο

Fiona sa mi nepozerala do tváre, očami blúdila nepokojne po okolí a vydávala rozpačité pokyny

– To je Liffey, – ukázala na rieku, popri ktorej sme prechádzali.

Helen sedela na zadnom sedadle vedľa mňa a ja som sa usilovala, aby Fiona v spätnom zrkadielku videla, aká som k nej milá. Bolo to tučné dievčatko s chutnou tváričkou husto posiatou pehami a s hrivou kučeravých ryšavých neposlušných vlasov. O niekoľko mesiacov budem z jej vlasov ískať vši, ale v tejto chvíli sa mi zdalo všetko perfektné. Fiona riadila terénne vozidlo Toyota fľaškovozelenej farby. Sedela v predklone, lakťami opretá o volant a hovorila sama so sebou. Cesta viedla cez celé centrum Dublinu, potom mestečko Bray a trvala takmer dve hodiny. Po ľavej strane sa niekoľko ráz mihla podmanivá drsná scenéria Írskeho mora. Helen zaspala a ja som jej rukou pridržiavala hlavičku, ktorá sa jej niekedy až nebezpečne pokyvovala zo strany na stranu.

Konečne Fiona diaľkovým ovládačom otvorila veľkú čiernu kovovú bránu a vošli sme do parku. Po ceste vysypanej bielymi kamienkami sme obišli vysoké staré jedle a za nimi sa zjavil viktoriánsky palác s vežičkami. Nevidela som ho dosť jasne, pretože autom zastavila až v garáži. Odtiaľ sme išli úzkou chodbičkou, z ktorej sa vchádzalo do miestnosti s práčkami a so sušičkami, do presroom (miestnosti s bojlerom, kde sa sušila bielizeň, ktorá sa nemohla sušiť v sušičke) a nakoniec do kuchyne. Bola to presne taká kuchyňa, akú som predtým videla v starých anglických filmoch. Vysoká sedem metrov, so strešnými oknami, s nábytkom vodnato zeleným a fialovým, mramorovými pracovnými doskami a s obrovskou pecou. V prostriedku bol pracovný ostrov s priepasťou na odpad z čistenia zeleniny. Dlážka bola pôvodná, z bieleho kameňa.

– Tak, toto je tvoja kuchyňa, – rozhodila rukami Fiona.

Po úzkych schodoch pokrytých svetlým béžovým kobercom som si vyvliekla môj kufor na tretie poschodie, ktoré malo byť celé moje. Nachádzalo sa v jednej z veží zámku s výhľadom na tenisový kurt a záhradu s ružami. Po ľavej strane sa vypínal obrovský buk, ktorý v korunách skrýval domček pre deti, a pod ním stáli preliezačky a šmýkačky. Izbu som mala väčšiu ako celý môj dvojizbový byt v Košiciach. Oproti cez chodbu bola moja kúpeľňa s bielym nábytkom a vaňou na sloních nožičkách.

– Príď o chvíľu dole, – povedala madam a v predklone, pridržiavajúc sa dreveného nalešteného zábradlia, odcupitala.

Ale to už do brány vchádzal strieborný jaguar. Filip, Fionin odlúčený manžel, privážal synov – sedemročného Marka a jedenásťročného Thomasa zo školy. Všetky tri deti navštevovali súkromnú francúzsku školu Aravon, vzdialenú od domu asi štyridsať minút autom. Fiona rýchlo postavila hrniec s vodou na pec, vysypala doň vrecko s cestovinou, otvorila fľaštičku s bolonskou omáčkou a prestrela na stôl v kuchyni. Ja som okolo nej pobehovala, aby som jej pomohla dávajúc si pozor, aby som si nezašpinila svoj najlepší biely rolák.

Všetko sa mi zdalo úžasné. Žijem na zámku.

A zavolala som Pánovi Úžasnému. Mala som ničím nepodložený pocit, že mám právo volať mu. Dokonca som verila, že so mnou nie je iba preto, lebo nemôže, hoci by bol rád.

Moje prvé prebudenie na zámku Arden (tak sa Fionin dom volal) bolo plné radostného plánovania. Pred šiestou ráno som sa v tichosti umyla, obliekla sa do pracovného oblečenia, ktoré som si kúpila v košickom secondhande. Po vŕzgajúcich schodoch som sa dostala do kuchyne a odtiaľ do garáže, kde som si osamote vypila rannú kávu a vyfajčila tajnú cigaretu. V kúte som objavila veľké plastové autíčko, na ktoré som sa usadila, a zaváraninovú fľašu na ohorky. Toto miesto sa stalo mojou skrýšou a útočiskom po celý nasledujúci rok.

Po mojom rannom obrade som v kuchyni prestrela na raňajky pre madam a jej deti. O pol ôsmej zišla do kuchyne. So širokým úsmevom som pozdravila:

– Good morning, madam.

Fiona však, ako sa zdalo, nebola dobre naladená, odvrkla čosi nezrozumiteľné a so zdvihnutým ukazovákom mi nakázala obliecť deti. Helen som našla plakať v kúte tmavej chodby tisnúcu na hruď svoj fetiš – modrú deku. Mark zasa hľadal nejakú hračku, ktorú mu, ako sa domnieval, ukryl Thomas. No a Thomas s arogantným výrazom juniora schádzal do kuchyne a nedbal na to, že do mňa vrazil. Po chvíli boli deti pripravené, ale raňajky už nestihli. Fiona si popíjala svoju rannú horúcu vodu s citrónom, pričom mi stroho vydala pokyny na celý deň. Potom už len škrekľavým hlasom kričala na deti, aby rýchlo nastúpili do auta, nech nezmeškajú školu.

Pre mňa sa začal prvý pracovný deň. Najprv som si v nemom úžase prezrela celý dom. Na prízemí bola okrem kuchyne obývačka s krbom, playroom pre deti a jedáleň s dvomi krbmi plná striebra a medi. Na zemi ležal karmínovočervený plyšový koberec a okná tvoriace výklenky zahaľovali ťažké červené závesy so zlatými strapcami a zlatými reťazami, ktorými boli uviazané o stenu. Na prízemí sa ešte okrem toho nachádzala Fionina pracovňa a pianoroom, kde skladovali okrem piana aj rôzne iné hudobné nástroje. Na prvom poschodí mala Fiona spálňu. Z jednej chodby som vošla do ďalšej a odtiaľ doprava do spálne. V nej trónila kráľovsky veľká posteľ. Pocit prepychu dodávali červené plyšové koberce a závesy zlatej farby. Posteľ prikryli dekou rovnakej farby ako závesy. Dvere naľavo od vstupnej chodby viedli do izby s divánom očalúneným brokátom a benátskymi zrkadlami na stenách. Z nej som sa dostala do kúpeľne plnej bieleho mramoru a ďalej do Fioninho bohatého šatníka.

Bola som tým prepychom taká ohromená, že som si ani neuvedomila, koľko je všade prachu a aký je tam neporiadok. Druhé poschodie patrilo trom spálňam pre deti. Heleninu izbu zariadili veľmi starým bielym nábytkom s ružovými doplnkami, v Thomasovej bol biliardový stôl a v Markovej nespočetné množstvo plyšových hračiek.

No a tretie poschodie bolo moje.

V tomto obrovskom dome sa kúrilo iba pár hodín večer a jednu hodinu ráno. Pocit chladu umocňovalo vlhko starých múrov. Bola som taká naplnená udalosťami ostatných dní, pocitmi uskutočnených snov a vierou v moju skvelú budúcnosť, že som odmietala vnímať tiché varovania z hĺbky podvedomia. Tie mi už vtedy našepkávali, že v tomto zámku budem ťažko pracovať, že vo vlhku a zime ochoriem a že Fiona si zo mňa urobí svoju obeť. Vtedy som ešte netušila, že si na mne vyvŕši svoje frustrácie, obviní ma zo všetkých svojich vlastných chýb a nedostatkov. Bude to rok, ktorý rozloží moju podstatu na drobné. Tu sa z môjho tela stane pod náporom ťažkej práce a zimy artrózou trpiaca troska. Ale poďme pekne poporiadku.

Fiona bola jednou z dvoch dcér veľmi zámožného zverolekára (tu som pochopila rozdiel medzi wet a vet). Nenávidela svoju sestru za to, že ju rodičia milovali viac, a rodičov nenávidela za to isté. Jej sestra žila v Belfaste. Mala som možnosť stretnúť sa s ňou počas Vianoc, keď priniesla Fioniným deťom darčeky a pozvala nás všetkých na skvelý obed do luxusného golfového klubu. Bola krajšia ako Fiona, ale to bolo určite preto, lebo bola vnútorne vyrovnaná a akceptovala to, kým skutočne bola.

Fiona naopak. Obviňovala rodičov z toho, že oblečenie, ktoré nosila, nebolo dostatočne suché. Z toho pramenila jej fóbia, že akákoľvek bielizeň musela po vypratí zostať v presroom niekoľko dní a až potom sa podávala do jednotlivých skríň v spálňach. Neustále to kontrolovala a každá pochybnosť, či som toto pravidlo skutočne dodržala, ju uviedla do hysterického záchvatu.

Trpela tupozrakosťou a nosila príšerné veľké okuliare s hrubým hnedým rámom a tmavými sklami. Často s nozdrami rozšírenými od hnevu vyčítala svojim rodičom, že nevenovali dostatočnú pozornosť tomuto jej hendikepu. Domnievala sa, že ju rodičia nenávideli za to, že bola ich druhou dcérou, kým oni očakávali príchod syna. Otec jej zomrel pred niekoľkými rokmi a matka žila v domove dôchodcov. Na obed ju pozvala jediný raz, aj to na Vianoce, keď u nej bola na návšteve sestra. Ja som ju však nestretla. S pokorným úsmevom slúžky som pozvanie odmietla argumentujúc tým, že ide o rodinné stretnutie a ja by som túto chvíľu nechcela narúšať.

Pravdou však bolo, že návšteva sa konala v sobotu a ja som mala v sobotu voľno. Už som na to Fione nenaletela. Bola by som musela variť, servírovať niekoľko chodov, umyť riad, poupratovať ho a to všetko zadarmo. Namiesto toho som sa vybrala do mesta a vrátila som sa cez predný vchod, tak, aby ma hostia nepočuli. Vo svojej izbe som sa zakrútila do deky, vytŕčala mi len pravá ruka, ktorou som prepínala kanály na diaľkovom ovládači od televízora. Radšej som ostala hladná.

To všetko som zisťovala postupne. Dni ubiehali jeden ako druhý a môj úžas a nadšenie sa pomaly rozplývali. Bola ešte stále jeseň a hoci Íri tvrdia, že nemajú štyri ročné obdobia, lístie zo stromov opadávalo tak ako u nás doma, dni sa krátili a nízke slnko občas vykuklo spomedzi dramaticky ťažkých mračien tých najrôznejších farieb. Každý pohľad by bol dosť dobrý na pohľadnicu. Vlhkosť vzduchu bola taká vysoká, že papierová nákupná taška, akú dostanete zadarmo pri každom nákupe, sa mi často cestou domov zospodu rozpadla. Plastové tašky som videla len málokde a zväčša sa za ne platilo.

Pravdupovediac, počas prvých mesiacov som vôbec nenakupovala, výplatu som si celú ukladala do vnútorného vrecka v kufri, ako keby som si chcela zaslúžiť urýchlený návrat domov. Fiona nemala jasno v tom, aké sú moje povinnosti, a neustále upresňovala alebo celkom menila pokyny. Raz som mala jej oblečenie ukladať do šatníka obrátené naopak, potom nie. Neskôr mi kázala všetko nechať na vešiakoch v izbe pred šatníkom, aby si ho sama uložila, ale keď sa šiat nahromadilo toľko, že ich bolo treba znova žehliť, prikázala uložiť ich do políc. Raz si želala aby som jej ráno o pol siedmej priniesla do spálne horúcu vodu s citrónom, inokedy nechcela, pretože som ju budila kráčajúc po vŕzgajúcej dlážke. Časom som si našla nevŕzgajúcu cestičku a vodu s citrónom som jej nosila každé ráno. Zašepkala som:

„Good morning, madam...“ a hrnček som položila na stolík vedľa postele. Nachystala som raňajky pre deti a postupne ich budila a obliekala. Nechcelo sa im vstávať, kričali a plakali. Fiona nemala problém nechať ich ponevierať sa po dome, až kým od únavy nezaspali pri televízore alebo kým nevystrájali tak, že to nevydržala. Potom na ne spustila rev svojím škrekľavým hlasom, kázala im umyť si zuby a ísť spať. Ony však boli také vyčerpané, že si ledva vládali neumyté ľahnúť do jej postele, kde aj zaspali.

Keď som ich konečne prinútila vstať a naraňajkovať sa, nasledoval ďalší zhon. Do auta som musela naukladať školské tašky, v pondelok vak s teplákmi na hodinu telesnej výchovy, v utorok flautu pre Marka, v stredu veci na tenis pre Helen, vo štvrtok golfové palice pre Thomasa, len v piatok nič, pretože piatok bol krátky deň a deti prišli domov skôr ako obyčajne.

Len čo konečne s krikom hádajúc sa všetci navzájom odišli, mohla som začať upratovať dom. Oblečená v hrubom svetri som bez prestávky pracovala až do obeda. Prala som, vysávala, umývala steny, ktoré deti počmárali, žehlila som a raz týždenne prezliekala všetky postele. Prezliecť moju posteľ som už nemala síl. Zavše som zbehla do kuchyne, aby som si pri nepretržite teplej peci zohriala nohy a ruky. Okolo tretej popoludní priviezla Fiona deti domov a väčšinou znova niekam odišla. Dala som im rýchlo niečo malé zjesť, najčastejšie čokoládový sendvič a pokračovala som v upratovaní, pričom som riešila ich nepretržité spory.

Fiona samozrejme nepracovala. Čas trávila nakupovaním oblečenia, bola členkou golfového a tenisového klubu v Graystones, chodila na rôzne kurzy – napríklad literárny, vínny či kurz právneho minima. Večer sa tešila na tanečný kurz a pár ráz v týždni nacvičovala chrámové spevy. Priateľky nemala, iba jedna z členiek chrámového zboru, Geraldine, prišla občas na šálku čaju.

– Stefi, povedz mi, prosím ťa, prečo Fionu oslovuješ madam. To nie je obvyklé, madam... – opýtala sa ma raz Geraldine dôverne sa ku mne nakláňajúc, aby ju nikto nepočul.

– Volám ju tak od začiatku a jej sa to páči.

Bola som jej veľmi vďačná za tento prejav náklonnosti.

Geraldine sa neskôr stala aj mojou priateľkou, ale to až v Portugalsku, kde som s Fionou a jej deťmi strávila nasledujúce leto. Do leta však bolo ďaleko.

Ο Ο Ο Ο Ο

Prišiel november a s ním drsná írska zima. Tráva bola zelená ako sveter z Benettonu, nesnežilo a mrzlo len občas, ale prudký nárazový vietor a každodenný dážď podlomili moje zdravie. Pokašliavala som a mala som zvýšenú teplotu. Začala som krvácať a lacné vložky, ktoré som si priniesla zo Slovenska, sa rýchlo minuli. Cítila som sa slabá a v chladnom vlhkom dome sa môj zdravotný stav nezlepšoval. Pracovala som však s rovnakým nasadením, pretože som sa bála, že Fiona vykonštruuje problém, ktorý by rovnako ako všetko, čo jej život postaví do cesty, vyriešila iracionálne. Bála som sa, že ma pošle preč, aby som nenakazila jej deti. Soboty a nedele som obvykle strávila v posteli, zabalená do dvoch tvrdých, nepoddajných prikrývok tak, aby ani najmenšou medzierkou neunikalo moje teplo von. V mojej izbe nebolo nikdy viac ako trinásť stupňov, dokonca som musela spávať v teplej bunde s kapucňou na hlave a so šálom omotaným okolo hlavy a úst. Na prízemí bolo pomerne teplo, pretože v kuchyni hriala pec a v livingroom zapínali elektrický kozub. Tam sa však jašili deti a ja som potrebovala ležať a nabrať síl do nového pracovného týždňa.

Fiona zamestnávala aj človeka, ktorý sa jej staral o záhradu. Každý piatok skoro ráno prišiel záhradný dizajnér Martin so svojím synom a pracovali až do obeda. Časom sa z nás stali priatelia. Pili sme spolu čaj a on mi rozprával o Fioninom manželovi Filipovi, ktorého vyhodila z domu, pretože si rád vypil. Rozprával mi o Filipínke, ktorá v dome pracovala predo mnou a ušla po polovici mesiaca. Celý týždeň som sa potom vždy tešila na piatok a na Martina.

– Stef, dosť veľa sa o tebe rozprávam s mojou manželkou. Je nám ťa ľúto. – povedal mi raz pri šálke čaju.

– Kvôli prachom som prišla a kvôli prachom aj zostanem, – odpovedala som odhodlane podľa hesla: Beriem si prospech tam, kde ho nachádzam.

– Boli by sme radi, keby si prijala naše pozvanie na vianočný obed.

– Martin, to je milé, ďakujem ti, ale ty máš päť detí. Ja neviem...

– Päť detí, áno, Stef. Vieš, to bolo tak, prvé sme chceli, aj to druhé, tretie bolo prekvapením, štvrté nehodou, no a potom prišiel John, – žartoval, ale do smiechu mu nebolo.

Koniec ukážky

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, s. r. o.
www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 21. publikáciu v roku 2011.
Redaktorská úprava Zuzana Maurerová
Jazyková úprava Anna Fričová

Grafická úprava vnútra a obálky Pavel „Hirax“ Baričák
Vydanie prvé
Tlač P+M, Turany, www.p-mtlac.sk

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6,
Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hirax.sk

Kontakt na autora: steva11@azet.sk

ISBN 978-80-89502-13-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011