Jan Pavel

Prečo slony grcajú (ukážka)

Elektronická kniha

Copyright © Jan Pavel 2011

All rights reserved

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2012

Translation © Mária Štefánková 2012

ISBN 978-80-556-0695-8

Deti musia znášať hlúposti dospelých, kým nie sú dosť veľké na to, aby ich opakovali.

Jean Anouilh

Bývame od narodenia v rodinnom dome v Hloubětíne, čo je už Praha, naše krásne hlavné mesto. Náš dom, ktorý sa otecko usiluje už dlhší čas dostavať, sa mi vidí pomerne veľký, ale mama by bola rada, aby bol ešte väčší. To ale chce až od tej chvíle, čo sa nám narodil braček Tomáško. Mamička má totiž pocit, že potrebujeme viac priestoru. Ja som ale rád, že bývame, kde bývame, pretože keby sme bývali niekde inde, nikdy by som nezažil to, čo som zažil tu.

Na zvončeku pri bránke máme napísané Taliánovci, tak sa voláme. Bohužiaľ, aj preto sa mi ostatní vysmievajú a prezývajú ma podľa takej tej neúdenej klobásky, ktorej sa hovorí talián, napríklad špekáčik alebo klobása, hoci som úplne chudý. A ten zvonček ešte navyše nefunguje, takže je jedno, čo je ňom napísané, pretože ak nechceme, aj tak sa k nám nikto nedostane. Ja sa celým menom volám Michael Talián ako ten archanjel, ktorý pomáha ľuďom zvládnuť všetky problémy, čo je teda dobré.

Môj oco hrá už od detstva na husle a to hranie ho sprevádza po celý život. Jeho husle sú ale aj nebezpečný nástroj, lebo sa pre ne s mamou často hádajú. Ale inak je otecko úplne normálny a pracuje ako inžinier v ZPA Čakovice. Na jednu veľkú hádku, ktorá sa stala len nedávno, stále nemôžem zabudnúť. Keď idem spať, musím si strčiť hlavu pod perinu, aby som sa pred tým schoval, ale i tak sa mi zdá, že zasa vidím otca, ako stojí nad hŕbou triesok a po lícach mu tečú slzy. Mama totiž schmatla jeho husle, zúrivo ich šmarila na zem a začala po nich dupať. Skákala po nich, ako sa len dalo, pretože oco sa vrátil z jedného koncertu až nadránom a ťahalo z neho pivo. Keby prišiel domov len neskoro v noci, nič by sa nestalo, ale on prišiel až na svitaní, čo bolo úplne najhoršie. A navyše sa mu to stávalo dosť často.

„Čo ty vieš? Ako to ty môžeš pochopiť? Tú veľkosť… Tú krásu… To nekonečné nebo nad nami… Hviezdy… To všetko tam hore,“ hovoril a dojato sa pritom zadrhával.

„Hlavne, že to chápeš ty, ožran jeden,“ rozzúrila sa mama, potom chytila tie husle a už to bolo.

Otecko stál v predsieni a po lícach mu stále tiekli slzy. Pomaly si k tým husliam prikľakol a začal ich zbierať. Triesku za trieskou ich bral do rúk, ako keď matka berie do náručia dieťa, aby sa s ním mohla pomaznať. Potom chodil po dome a ukazoval nám zvyšky tých huslí a rozprával, ako také husle vzniknú: „To musí najprv niekto vykopať poriadnu jamu a do nej zasadiť strom. Husle sa vyrábajú výlučne z javora a javor, ten rastie desiatky rokov. Až potom ho vyrúbu a rozrežú na dosky, ktoré sa uskladnia, aby sa drevo úplne vysušilo. A po ďalších rokoch sa s tým drevom hrá husliar, až je z neho napokon takýto, aha, krásny nástroj…“

Otecko sa pozrel, čo drží v rukách.

„A potom príde taký barbar, ako je vaša mama,“ nechápavo krútil hlavou, „a tie husle pokojne rozšliape ako nejaké posledné haraburdie!“

„Keby si nechľastal…!“ skríkla naňho v tej chvíli mamička.

Otecko ďalej chodil so zvyškami huslí po byte, krútil hlavou a stále mu tiekli slzy. Braček medzitým pobiehal okolo, chvíľu sa držal mňa a hrýzol ma do nohy a chvíľu ocka, ktorý ho dojato hladkal po hlavičke. A braček sa smial, pretože to všetko pokladal za skvelú hru.

Aj mne bolo tých huslí veľmi ľúto, ale ešte viac mi bolo ľúto otecka a premýšľal som, prečo sa ľudia stále len hádajú. Je to všetko zbytočné, hovoril som si, hádky sú nanič a hádaním sa aj tak nič nevyrieši. Keď budem dospelý, hádať sa nikdy nebudem. Radšej vždy ustúpim, aj keby ma to malo ponížiť, radšej poníženie než hádky. Lenže som stále videl otca, ako má v náručí torzo huslí a kladie ho k ostatným trieskam. Ukladá tie triesky akoby do hrobčeka a odrazu je celý v čiernom, všade je plno kvetov a vencov, dychovka hrá smútočný pochod a otcovi po lícach stále tečú slzy a kvapka po kvapke padá do jeho triesok.

Otec sa potom zamkol v tými trieskami v dielni, čo robil vždy, keď sa s mamkou pohádali. Vedel som, že tam sa opije do nemoty a zaspí s hlavou na stole medzi náradím.

Zaliezol som nazad do postele, braček už medzitým zaspal a spokojne pomľaskával s cumlíkom v ústach. A potom som začul mamu, ako potichu vzlyká v spálni. Tak potichu, aby ju nikto nepočul. Určite ju už prešla zlosť a teraz ľutuje, čo urobila. Iste nechápe, ako sa to mohlo stať. Chcel som ísť za ňou, ale bál som sa vyliezť z izby. Mamička tie husle určite tiež ľutuje, tak ako ja, tak ako otec, a určite už myslí na to, kde by čo najrýchlejšie zohnala peniaze, aby otcovi kúpila nové.

A jedného dňa, bolo to sotva mesiac po tom, ich mama naozaj priniesla. Obradne ich položila na stôl pred otca a všetci sme sa zbehli, aby sme sa mohli zoznámiť s novým členom rodiny, s novými husľami. Nemohli sme sa vynadívať na ich tvary, zákutia a líniu krku. Mňa ale najväčšmi upútal ručne vyrezávaný slák s ozdobnými reliéfmi, ktoré sa tiahli po celej jeho dĺžke. Rukoväť vyzerala ako obtočený had, potom na seba nadväzoval jeden neznámy motív za druhým, až sa slák končil hlavou koňa. Takého skôr šachového koňa. Skrátka mi pripadal ako stvorený nejakou tajomnou silou, taký bol nádherný. Ale keď som si ho poriadne prezrel, začal som sa báť, či ho mama niekde neukradla. Tajne som si kupoval noviny a každý deň som prebehol čiernu kroniku, či sa niekde z múzea nestratil drahocenný, ručne vyrezávaný slák. Ale nikdy som nič nenašiel, a tak som si na ten sláčik vo vitríne v izbe zvykol aj ja. Otec ho totiž používal len pri sviatočných príležitostiach, ako boli napríklad Vianoce, inak mal stále ten svoj starý, na ktorý mama vtedy, keď mu rozdupala husle, úplne zabudla.

Na Vianoce sme sa každoročne všetci tešili ako na najsviatočnejší sviatok v roku. Najviac ale asi ja s bračekom. Na Štedrý deň predpoludním som ja zdobil stromček, pretože to je tá najdôležitejšia vec, aby stromček nejako vyzeral. Dal som si na tom vždy záležať, aby hral všetkými farbami. Ozdoby som naň vešal systematicky, najprv červené, potom modré, potom zelené a potom ďalšie farby. Keď sa ozdoby minuli, prišli na rad čokolády z kolekcií, čo otec dostával od ROH, to je taká organizácia, ktorá pôsobí vo všetkých podnikoch a rozdáva kolekcie a zájazdy na dovolenku. Mama kolekcie nedostávala, pretože pracuje len napoly v miestnom zdravotnom stredisku ako upratovačka, a keď niekto pracuje len napoly, nič zadarmo nedostane. Potom som na stromček ešte navešal ozdobné reťaze a úplne nakoniec som ho posypal takými farebnými kúskami staniolu a mama naň ešte natrhala malé kúsočky vaty, aby vyzeral ako zasnežený.

Pred obedom otecko zabíjal kapra, pre ktorého sme sa dva dni nemohli kúpať, pretože sa preháňal vo vani. To sme ale s bračekom sedeli radšej zavretí v našej izbe, pretože sme vraždenie rýb neznášali. Šalát už mala mamka hotový z predošlého dňa a ocko ho chodil podchvíľou ochutnávať.

„Nikdy som lepší nejedol,“ pochvaľoval si a rýpal sa lyžicou v lavóre, pretože u nás sa šalát robí do obrovského umelohmotného lavóra, a otecko ho aj tak dokáže za dva dni všetok zmastiť. „Čo doň dávaš, že je taký božský?“

A mamička sa vždy smiala a hovorila, že má svoj tajný recept.

„Si skrátka najlepšia kuchárka široko-ďaleko,“ obletoval otec mamku a každú chvíľku ju pohladkal.

Keď sa otecko poriadne najedol, mal vždy dobrú náladu a my všetci potom s ním, hoci ani ja, ani braček sme šalát bohvieako nemuseli a ku kaprovi nám mamička zakaždým musela urobiť zemiakovú kašu.

Po celom byte to už navečer voňalo, pretože mama na platni sporáka žeravila nejakú zmes korenia, ktorá sa síce dá kúpiť aj normálne v obchode, volá sa „františek“, a je to taká zlisovaná pyramída, ale tá skôr smrdí. Táto mamkina zmes bola voňavá.

A potom, po večeri, keď sa už vonku zotmelo úplne, sme si sadli v spálni, otecko vytiahol husle, tie nové od mamičky, a začal hrať koledy a ďalšie pesničky. S bračekom sme čakali, kým Ježiško zazvoní, aby sme mohli utekať ku stromčeku a rozbaľovať vianočné darčeky, tešiť sa zo splnených želaní a hneď si pripravovať ďalšie na budúci rok. Ale ako sme počúvali tie koledy, vedel som, že tieto Vianoce Ježiško nepríde a nezazvoní, a ľutoval som, že čo mi to napadlo, takto brata nablázniť. Môj braček mal totiž odjakživa vrodený zmysel pre poriadok. Kamkoľvek prišiel, všade začal upratovať. Nič iné nerobil, len chodil celý deň po byte a upratoval. Ale upratoval tak nejako po svojom. Mal v tej svojej hlavičke zakódované, čo kam patrí, ibaže jeho zakódovanie sa nikdy nezhodovalo s mamičkiným a oteckovým zakódovaním. Preto sa veľa ráz stalo, že sa zubná kefka ocitla na záchode a štetka na záchodovú misu ležala na umývadle v kúpeľni. Vojenský krém na topánky sa chladil v chladničke a nečudo, že keď si v ňom rozospatý oco v noci namočil rožok, nechutil mu a on potom ráno lietal po byte a nevedel, komu by vynadal skôr a prečo. Vždy sa našla kopa dôvodov. Ja som toto všetko kládol za vinu sebe, lebo som si myslel, že môj braček to nemá v hlave v poriadku odvtedy, čo sme sa hrali na Indiánov a ja som ho lovil ako divú zver. Namiesto lasa som používal šnúru od vysávača, lenže som nerátal s tým, že budem aj šikovný ako pravý Indián a že brata hneď ulovím. Pri prvom vrhnutí lasa sa braček rozreval a z hlavy mu po tvári tiekla krv, pretože som ho trafil zástrčkou. Dostal som vtedy taký výprask, že som si týždeň nesadol. Alebo to možno bolo odvtedy, čo sme sa spolu kúpali doma v kuchyni. Práve boli príšerné horúčavy, a preto som hľadal niečo, čím by sme sa mohli schladiť, a tak som vzal z chladničky liter mlieka, vylial som ho na zem a nafúkol som sebe aj bračekovi plávacie koleso. Lenže môj braček sa tak rád kúpal, že si pristrčil stoličku ako skokanský mostík, ktorý videl v televízii, keď dávali preteky skokanov, vyliezol naň, a potom to už nemohol vydržať a vrhol sa šípkou dolu hlavou. A ja som si už len vyčítal, že som toho mlieka nerozlial oveľa viac.

Možno preto som si aj hovoril, že môžem za to, prečo Ježiško u nás tohto roku nezazvoní. Videl som totiž mamičku, ako pripevňuje na kľučku od okna zvonček a od neho sa po celej izbe tiahne niť až do chodby. Ale tam som už mamičku nesledoval, pretože išiel okolo braček a ja som mu tú niť ukázal a on ju okamžite vzal a začal pomaly zmotávať, až prišiel ku zvončeku, ktorý vzal aj s niťou a niekam to všetko odniesol.

Sedeli sme v spálni, počúvali, ako otecko krásne hrá, a ja som nenápadne pozoroval mamičku, ako je čoraz nervóznejšia, akoby stále niečo hľadala, až som sa konečne odhodlal všetko jej povedať. Ako som bračeka neviedol a on potom upratal zvonček. Mama sa však vôbec nehnevala.

„Dobre, že si mi to povedal. Ježiško by takto nemal čím zvoniť. Ja teraz pôjdem k stromčeku a počkám tam naňho,“ povedala mamka a vstala. „A keď bude Ježiško hotový, pošle ma po vás.“ Lenže otecko vzal znova do rúk husle a začal hrať mamičkinu najmilovanejšiu koledu, ktorá sa volala Jak si krásne, neviniatko a ktorá sa aj mne veľmi páčila.

Mamička sa posadila späť, že ešte počká, až otecko túto pieseň dohrá. Všetci sme sa zasnili, pretože otecko hral tak krásne ako nikdy predtým, a premýšľali sme o tom, aké sú tie tohtoročné Vianoce úžasné, že na také sa nikto z nás nepamätá. Otecko hral nielen celou svojou dušou, ale hral aj celým telom a mama musela pustiť ventilátor, aby sa tak nepotil. Ale ako oco hral a vkladal do tej pesničky pre mamičku srdce, nedával pozor a strčil sláčik do toho zapnutého ventilátora. V tej chvíli sme všetci stuhli a pozreli sa na seba. Braček začal kriviť tváričku a mamička rýchlo prerušila ticho a spýtala sa, či sme aj my počuli to zvonenie. My s bračekom sme sa hneď rozbehli ku stromčeku, sadli si podeň, a kým braček už horlivo trhal ozdobný papier a rozbaľoval darčeky, ja som videl v malej drevenej truhličke ležať vedľa seba oteckove rozšliapnuté husle a teraz aj zvyšky jeho nového sláčika, ktorý mu rozsekal ventilátor. Ležali svorne vedľa seba a ja som odrazu začul zo spálne, ako sa mama s otcom zasa hádajú, pretože si otecko spomenul na svoje staré husle a mamička videla rozmetané zvyšky sláčika, ktorý bol nielen neuveriteľne krásny, ale aj veľmi drahý, a ktorý musela kúpiť zvlášť, pretože pri husliach, čo zohnala v záložni, sláčik nebol.

„To nemôže byť ani chvíľku pokoj?“ počul som vzlykať mamičku.

„Čo to hovoríš? Čo ti to zasa sadlo na nos?“

„Či sa dá takto žiť?!“

„A čo by si furt chcela?“

„Nič!“

A ja som si v tejto chvíli znova svätosväte sľuboval, že sa v živote nikdy s nikým hádať nebudem, že radšej vždy ustúpim, a s touto prísahou som rozbalil svoj prvý darček, čo bola pletená čiapka od babičky, s veľkým brmbolcom a s prišpendleným želaním: Aby ti nemrzla hlava.

Celú sobotu som chodil ako bez duše okolo domu a bol som šialene nervózny. Usiloval som sa preto nejako zabaviť, dokonca som sa pokúšal robiť niečo v záhrade, a to by mi za normálnych okolností ani na um nezišlo. Záhradníčenie som neznášal, ale dnes, aby som si skrátil dlhú chvíľu, prišlo aj naň. Oberal som jahody, potom som ešte vyplel skalku. Lenže ani to ma nepriviedlo na iné myšlienky. Stále som sa musel usilovať, aby som aspoň na chvíľu zabudol na to, čo ma čaká večer.

Keď už na záhone nezostala ani jediná červená jahoda a na skalke nebola ani burinka, chodil som zasa ako vo snách a nevedel, čo so sebou. Chvíľu som postával pod čerešňou a premýšľal som, či by som aj z nich nemal naoberať, aby bolo na koláč, ktorý mama piekla každú nedeľu. Alebo som postával aj na terase a každú chvíľu som sa chodil pozerať do kuchyne na hodiny. Minúty sa ale vliekli čím ďalej, tým pomalšie. Rátal som, koľko času ešte zostáva, kým zapadne slnko, ktoré sa dnes držalo nad obzorom dlhšie než inokedy.

Otec niečo montoval v pivnici, myslím si, že ťahal káble na svetlo. Počul som, ako občas búcha kladivom do sekáčika, až sa otriasa celý dom. Mamka hovorila, že nechápe, prečo otec pracuje v pivnici, keď treba predovšetkým dokončiť kúpeľňu a obe izby na poschodí, potom dlažbu v predsieni, parapety a vlastne úplne všetko, že nič nie je, ako by malo byť. Že nám tento barak, skôr než ho dostavia, spadne ako ruina na hlavu.

Šiel som si radšej na chvíľu ľahnúť, aby som to všetko prespal. Zaliezol som do svojej izby, zatiahol závesy, ale aj v prítmí som sa na posteli len prevaľoval a nie a nie zaspať. Napokon, asi po pol hodine, sa mi to konečne podarilo.

Okolo siedmej ma prišla zobudiť mama, lebo som už mal na stole večeru. Radostne som vyskočil z postele, čo nemám vo zvyku, vždy mi trvá neuveriteľne dlho, kým sa preberiem z mrákot.

„Keď doješ, tak vyrazíme,“ povedala mamka sprisahanecky. „Tašky už máme pripravené…“

V chodbe som zazrel tri obrovské kabely. Netušil som, kde ich mamička tak narýchlo vzala, ale to bolo v tejto chvíli vedľajšie, hlavná vec, že to bude do čoho dávať. Telom mi prešli ľahké zimomriavky.

„Kohout tam už je?“ spýtal som sa, ale zabehol mi kúsok zemiaka, takže som sa rozkašlal.

„Čo robíš,“ plieskala ma mama po chrbte.

Podarilo sa mi prehltnúť, ale pre istotu som sa rýchlo napil vody so šťavou.

„Dobre, stačí,“ musel som mamu zadržať, pretože ma stále búchala do chrbta.

„Máš jesť pomaly a v pokoji!“

„Ja už nemôžem,“ odtisol som tanier so zvyškom kuracieho stehna a niekoľkými zemiakmi, ktoré plávali v masle.

Mama vždy veľa mastila, to zdedila po svojej mamke, ktorá bola v mladosti panskou kuchárkou niekde v južných Čechách na gazdovstve. Tam sa naučila, že čím väčší boháč, tým mastnejšie jedlá si dával variť. Ukazoval tým totiž svetu, že na to má. Babičku som nemal rád, bola hrubá, nadávala ako kočiš, a navyše ešte aj žalovala. Raz som si vyrobil z nití, ktoré som si požičal z košíčka so šijacími potrebami, úžasnú lanovku. Viedla od kľučky okna až po kľučku dverí. Ako kabínu som použil škatuľku od Pigi čaju a vozil som v nej sem a ta Igráčika-tesára. Mal som ešte Igráčika-rytiera, ale ten sa nemohol voziť v lanovke, pretože som ho prilepil na koňa, aby z neho stále nepadal. Keď to babička videla, potrhala mi celú lanovku s tým, že je nití škoda a že nie sú na hranie. Navyše stúpila na Igráčika a tomu odpadla noha. Viem, že to neurobila naschvál, ale v tej chvíli ma to hrozne naštvalo, nielen pre toho beznohého chudáka, ale aj preto, že zničila celé moje dielo, až som sa v tej zlosti po nej ohnal rukou. Ani som sa jej nedotkol, len som tak pravačkou mávol vo vzduchu, ale ona to aj tak vykotkodákala mame, že vraj som ju chcel švacnúť, a mama ma zdrala vareškou. Odvtedy som babičku neznášal, aj keď mastné som neznášal ešte o trošku viac. Navyše babička pochádzala z Brna, tam sa narodila, aj keď sa potom, ešte kým bola malá, presťahovala so svojimi rodičmi do Čiech. Ale ako hovorieval otecko, aj keď mu to mamička zakazovala: „Sviňa zostane sviňou a Brňan Brňanom, aj keby mala babička gule.“

„No teda… pre koho to asi varím?!“ rozčúlila sa mama. „Ober to mäso, zemiaky nakrájaj na menšie a daj to Terine… “

Urobil som to a všetko som nasypal do misky nášmu psovi, našej jazvečíčke, miláčikovi Terinke, ale bolo mi jasné, že tá si pochutí len na mäse a zemiaky zajtra vyhodíme, pretože Terina bola ešte maškrtnejšia než ja.

Obliekol som si čiernu mikinu a čierne tepláky, to aby ma v prípadnej tme tlačiarne nebolo vidieť, keby som sa musel narýchlo schovať do nejakého temného kúta. A potom sme vyrazili. Rýchlo sme s mamou prebehli cez cestu a vošli na vrátnicu.

„Tak sme tu, pán Kohout,“ povedala mamka.

„Ánoáno, tak poďte,“ povedal vrátnik nevrlo a zdvihol sa od malého čiernobieleho televízora, kde práve bežal film Čierny korzár, o čom som nevedel, takže som náhle ľutoval, že nesedím doma pred televízorom.

Kohout bol vrátnik za všetky drobné, rozprávalo sa to o ňom všade okolo. V mladosti, súdiac podľa toho, čo som počul, nebol na svete človek, ktorý by ho bol dokázal napáliť. Hovorilo sa, že pri autách, ktoré do tlačiarne vchádzajú, si zapisuje poznávaciu značku z oboch strán: spredu aj zozadu. Čo keby bola každá iná? To by ešte chýbalo! Lenže to bolo pred rokmi, keď ešte nebol ochotný urobiť za fľašu rumu takmer čokoľvek. Dnes to už bol celkom iný človek. Len nedávno ho pustili z nemocnice, lebo sa mu stala taká nepríjemnosť. Keď sa raz večer vrátil domov z krčmy a bolo mu zima, tak mu napadlo, že si trochu prikúri plynovou rúrou. A keďže zima ide zdola, strčil si do tej rozohriatej rúry nohy a chvíľu sa naozaj tešil z príjemného tepla. Ale len dovtedy, kým taký opitý nezaspal. A rúra hriala a hriala tak veľmi, že Kohoutovi priškvarila na kožu čierne silonové ponožky, ktoré si zabudol stiahnuť.

„V krčme si teraz zo mňa robia srandu a volajú ma Žofré priškvarená fusakľa,“ rozprával čaptavý vrátnik mame, požaloval sa, ako trpel v nemocnici bez piva a rumu, a viedol nás dlhou temnou chodbou plnou potrhaných papierových škatúľ. Ja som si až v tej chvíli začal naozaj uvedomovať, že idem prvý raz v živote kradnúť. To už nie je, ako keď som si raz strčil v obchode do vrecka lízanku, teraz sa chystám naozaj a so všetkou vážnosťou kradnúť. Kradnúť podľa plánu s prázdnymi taškami v oboch rukách.

Pred nami sa vynorili zamrežované dvere a vrátnik musel chvíľu hľadať kľúč, kým nás vpustil do zeme zasľúbenej, do obrovského skladu, ktorý bol obstavaný regálmi a na prasknutie naplnený skriňami. Tlmené svetlá na plafóne boli skôr na zlosť, než aby poriadne svietili.

„Tak tuto, no… Vyberte si,“ povedal Kohout a obrátil sa na odchod. „Ja musím ísť nazad, vy potom príďte.“

Stratil sa v chodbe a my s mamou sme osameli. Všade dookola sa rozprestrelo ticho. Bolo mi to až podozrivé, že sem odnikiaľ nedolieha nijaký zvuk, ale možno som bol skôr vystrašený a to čudné mŕtvo, ktoré ma začalo ovládať, mi zaliezalo pod kožu. Potom som si všimol, že tu nie sú nijaké okná, takže to preto si tu pripadám ako v nejakej kobke, aj keď som v žiadnej kobke nikdy nebol, ale takto nejako by som si to tam predstavoval. Nebol som síce v kobke, ale bol som v kanáli. To sa stalo takto: raz sme s Adamom objavili pri Rokytke, pri riečke, okolo ktorej sme chodili zo školy, vchod do podzemia, z ktorého vytekal potôčik bahnitej vody a stekal rovno do našej riečky. Adam je môj spolužiak zo Základnej školy národného hrdinu Jána Švermu, kam chodíme do šiestej triedy. Ján Šverma je bývalý slávny partizán, ktorý má pred našou školou bustu, čo je socha hlavy. Hneď sme sa s Adamom rozhodli, že to musíme preskúmať, a tak sme sa ďalší deň v gumových čižmách, oblečení v pršiplášťoch a vyzbrojení baterkami vydali do neznámych útrob v ústrety dobrodružstvu. Museli sme sa síce trochu skrčiť, aby sme sa do rúry vošli, ale vliezli by sme tam pokojne aj po kolenách. Postupovali sme pomerne rýchlo vpred, minuli sme niekoľko miest, kde sa rúra rozdvojovala, nad nami sa zjavovali poklopy kanálov, po ktorých sem-tam prešlo auto, a preto sme vedeli, že sme pod cestou. Najprv som kanály rátal, ale potom sa mi čísla nejako poplietli a musel som prestať. Po hodine a pol, keď sme nenašli nič iné, iba ďalšie a ďalšie tunely, ktoré viedli stále ďalej, sme sa rozhodli, že sa vrátime. A po ďalších dvoch hodinách bolo jasné, že sme zablúdili. Pokúsil som sa vyliezť po železných stupienkoch k hrdlu prvého kanála, ale nepodarilo sa mi nadvihnúť ťažký poklop. Ako bežal čas, boli sme s Adamom čoraz vystrašenejší, skúšali sme dostať sa von pri každom ďalšom kanáli a márne sme sa snažili spomenúť si, kadiaľ sme išli, kadiaľ vedie cesta von. Potom mi zhasla baterka, už dlhšie slabla, a ani tá Adamova na tom nebola najlepšie. Nadával som si, že nám nenapadlo robiť si značky kriedou. Ťahať za sebou povrázok by bola somarina, s povrázkom sa môže niečo stať a hneď je zle, mohol by sa napríklad prerezať o roh steny a boli by sme v keli. Značky kriedou sú najlepšie. Ani tie sme však bohužiaľ nerobili, takže sme boli v keli tak či tak. Už sme sa pomaly zmierovali s tým, že tu asi zomrieme od hladu a smädu. Adam hovoril, že od hladu, ja som vedel, že od smädu, ale nemalo cenu sa s ním v tejto našej poslednej chvíli hádať. Už nikdy neuvidíme rodičov a oni neuvidia nás. Potom mi ale napadlo, že ak pôjdeme stále v smere, ktorým tečie voda, musíme sa dostať k výpustu, ktorým sme sem vošli. Voda predsa vytekala do potoka, určite nás tam teda zavedie. Aj napriek Adamovmu fňukaniu, že už nemôže a že to aj tak nemá cenu, aby som ho nechal v pokoji zomrieť, som ho donútil, aby ma nasledoval. Vydal sa síce rezignovane za mnou, ale stále trepal niečo o tom, že už nikdy nebude môcť namaľovať svoj vysnený obraz, ktorý by sa mal stať najslávnejším obrazom na svete, mal by byť dokonca taký slávny, že by ho mali zavesiť namiesto Mony Lízy, ktorú budú musieť upratať niekam do ústrania, lebo sa za ňu budú v žiari jeho nového diela hanbiť. Adam je totiž budúci slávny maliar.

Trvalo to sotva dvadsať minút a zbadali sme svetlo na konci tunela. Rozbehli sme sa tam. Keď sme ale vykukli von, boli sme úplne inde, než som myslel. Boli sme na Lehovci, a to je štvrť na kopci nad Hloubětínom, asi tak tri kilometre od miesta nášho vstupu do podzemia. Ešte čudnejšie však bolo, že sme teraz, na poriadnom svetle, videli, že odtiaľ tečie voda dovnútra, pretože je to tam z kopca, aj keď sa nám vnútri zdalo, že ideme po prúde. Asi to bolo tou tmou, tým strachom, tým iným svetom, že veci boli naopak.

A tak mi to pripadalo aj tu v sklade, kde sa mama už prehrabovala v potlačených papieroch, zatiaľ čo ja som ešte stále stál ako vo vytržení, pretože sa mi všetko okolo videlo neskutočné. Keď sme sa vtedy s Adamom dostali v zdraví z labyrintu von, sľúbil som si, že už nikdy do nijakého kanála nevleziem, aj keby to bol neviemaký kanál. A pritom som teraz tu.

„Tak čo pozeráš?! Vezmi to odhentiaľ, od toho druhého regála,“ ukázala mama. „A ber len propisoty a obtlačky, ktoré sa budú dobre predávať.“

„Aké obtlačky?“

„No najmä tie Grácie!“

No iste, Grácie. Tri Grácie, uvedomil som si, také sväté obrázky. Kohout ich mamičke nosil po troškách, potom po väčších troškách, až sa to skončilo takto, že nás vzal sem, aby sme si nabrali sami. Ona ich totiž mamička nalepovala na taniere a potom v tržnici predávala Rumunom. Nikdy som nechápal, prečo sa o ne tak bijú. Mama vždy lacno zohnala v bazáre niekoľko súprav tanierov, nalepili sme na ne obtlačky, nalakovali ich a potom sme naše manufaktúrne výrobky vozili do tržnice a predávali. Ja som bol vlastne len taký pomocník, ja som len nosil, strážil a nalepoval. To mamička bola vždy šikovná obchodníčka a bolo nesmierne zaujímavé pozorovať ju, čo som robil rád, lebo som sa pritom vždy niečomu priučil. Mama zakaždým vedela tovar v očiach potenciálneho zákazníka, hoci nevedela ani slovo po rumunsky, správne vychváliť, ale nikdy nie prechváliť, nikdy ho nevnucovala, ako to obchodníci často robia a skôr tým každého otrávia. Z holešovických trhov sme sa vždy vracali úplne vykúpení. Mamka často hovorí, že len vďaka tomu sme si mohli obstarať naše prvé auto, zánovnú žltú Škodu 100 L, nie tú starú so škaredými vypuklými kľučkami, ale nový model so zapustenými.

„Mišo, poď sa pozrieť. Ja asi vezmem aj tieto propisoty. Čo myslíš?“ spýtala sa ma mamička a ukázala na hárky v jednom z regálov.

„Tieto biele?“ udivilo ma, pretože som si nevedel predstaviť, na čo sa dajú použiť biele propisoty.

„Aspoň zopár kúskov vezmem. Človek nikdy nevie.“

„To je pravda. Propisoty sa nestratia,“ súhlasil som napokon.

Potom sa mi rozžiarili oči nad tým, čo som zazrel pred sebou v debničke, ktorú som sa práve chystal vyrabovať.

„Mami, pozri! Tu sú prepisovací Šmolkovia!“ vykríkol som.

„Nekrič,“ zľakla sa mama. „A nahádž to všetko do tašky.“

To mi nemusela hovoriť dva razy.

„To sa bude predávať samo,“ tešila sa so mnou.