Dominik Dán

Popol všetkých zarovná

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán, 2005

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2005

ISBN 80-7145-277-7

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu niekomu zdať akési povedomé...

Homo homini lupus.

Titus Maccius Plautus

Túto knihu venujem manželke Nanke. Veľa ľudí sa zaslúžilo o jej vznik, ale ona svojou trpezlivosťou najviac.

„...a tak necelé tri roky po vzniku nášho samostatného štátu došlo na vnútropolitickej scéne k hrubému narušeniu krehkej rovnováhy zvanej demokracia. Nechutné trenice medzi hlavou štátu a vedúcou garnitúrou vládnuceho Hnutia vyústili v čin, ktorý v histórii európskeho kontinentu a ani v histórii budovania medzinárodných vzťahov modernej integrovanej Európy na princípoch dodržiavania základných ľudských práv nemá obdobu.

Tajná služba, plniac pokyny úzkej skupinky politicky mocných ľudí, sa zachovala ako súkromná bezpečnostná firma a zorganizovala únos slobodného občana, aby ho vydala na trestné stíhanie justícii iného suverénneho štátu porušiac tak akékoľvek dovtedy platné dohovory a medzinárodné právne normy.

Škandál je to o to väčší, že týmto činom bola otvorene napadnutá nedotknuteľnosť hlavy štátu a aféra okolo prezidentovho syna a celej ich rodiny nijako neprispela k posilneniu našej autority na medzinárodnom fóre.

Redaktorovi periodika Týždeň plus sa podarilo vypátrať niekoľko škandalóznych skutočností, ktoré neboli dosiaľ nikde publikované a ktoré dostali celý incident do úplne nového svetla. Už teraz vieme s určitosťou povedať, že zverejnenie týchto faktov môže mať fatálne následky nielen pre celý týždenník, ale aj pre samotného redaktora, ktorý sa nedal zastrašiť ani rozbitým obočím, ani zhoreným autom, a nakoniec sa predsa len rozhodol s týmito šokujúcimi súvislosťami oboznámiť širokú čitateľskú verejnosť.

Pevne veríme, že raz príde čas, keď sa dezorientovaný občan dozvie celé pozadie únosu a praktík spravodajských služieb a tŕnistú cestičku k pravde, lemovanú vrakmi zdemolovaných áut, krvavými striekancami zbitých redaktorov, výhražnými listami a telefonátmi ktosi predsa len zdolá.“

(Týždeň plus č. 36/1995, ročník III, s. 14 – 16.)

1

PONDELOK

Jeseň 1996

Staručkej babičke na antikorovom stole už nebolo pomoci, bola sinavá a stuhnutá ako jaternica vytiahnutá z mrazničky. Realita bola smutná, vlastne strašná a babičku z podobného chladného miesta pred malou chvíľou naozaj vytiahli a previezli na mestskú patológiu. Podchladenie nebola pravá príčina jej terajšieho stavu, odborne povedané, bezprostredná príčina smrti. To bol už iba dôsledok toho, čo s ňou nejaká sviňa porobila uprostred minulej noci.

Pravá príčina smrti sa nachádzala tesne pod hrudnou kosťou, prechádzala krížom cez pravú komoru srdca a pokračovala ďalej okolo chrbtice von medzi lopatky. Keby sa niekomu málilo, našiel by tých príčin viac, vlastne neúrekom, boli všade, na hlave, na krku, na ramenách, na bruchu. Vyzeralo to, že ten sviniar ju netrafil iba do palca pravej nohy, ten jediný bol bez krvi, a to je aj pri najlepšej vôli na prežitie málo.

Mali tu vraždu vymaľovanú v tých najjasnejších farbách, vraždu ako vyšitú, neodškriepiteľnú a vo svojej podstate hroznú a smutnú. Hermínu Baumgartnerovú niekto rozsekal mačetou alebo niečím podobným a nedal jej najmenšiu šancu. Hrozné bolo, že sa to stalo uprostred mesta plného slušných ľudí, ktorí by v živote nikoho nezbili, neznásilnili, nedajbože zabili, ako to miestoprísažne tvrdili pri každom výsluchu. Stalo sa to v jej vlastnom byte zapratanom starožitným nábytkom, vyžarujúcim atmosféru muzeálneho pokoja a nostalgie. Smutné bolo, že po nej zostala dcéra s mužom a traja vnuci, pozostalí, ktorí nič nechápali a bez prestania plakali.

V nedeľu poobede prišli zablahoželať babičke k osemdesiatym narodeninám, jedinému členovi ich malej rodiny, ktorý sa dožil takého vysokého veku. Namiesto oslavy zháňali nekonečne dlho zámočníka, aby vypáčil dvere. V nedeľu je to nadľudský výkon. Kým ho našli a presvedčili, aby prišiel, torta stratila nadýchaný šľahačkový preliv a gerbery posmutneli v strnulom vysmädnutom predklone. Náhradný kľúč vošiel do zámky len do tretiny a každý si bol istý, že babka je v byte a kľúče nechala zvnútra. Hrôzostrašná skutočnosť, ktorá ich ovalila po otvorení dverí, prekonala neblahú predtuchu niečoho zlého, ale aspoň trochu prirodzeného, infarktu, alebo niečoho ešte normálnejšieho, čo dôstojne, nenápadne, ale hlavne nenásilne ukončuje bytie našich milovaných na tomto svete. Namiesto toho našli scénu horšiu ako z hororového filmu. Čo ich najviac zaskočilo a šokovalo, nebol ani tak pohľad, ale hlavne pach, ktorý im udrel do nosa. Spôsobil šok, na ktorý tak skoro nezabudnú! Fanúšikovia filmových krvákov sú totiž ochudobnení o najpodstatnejší rozmer smrteľnej agónie, ktorou je práve zápach.

Oni to šťastie nemali. Nikto ich nechcel ochudobniť, ušetriť už vôbec nie.

Pozostalí sedeli v policajnej čakárni a nič nechápali. Človeka smrť zaskočí, hoci s ňou počíta od chvíle, čo si ju racionálne uvedomí. Prekvapí ho o to viac, ak príde v takých krvavých farbách a s odporným závanom ako k nim.

Chlapi postávali a s nezáujmom civeli pred seba na antikorový stôl. Policajti a pitvoši, dve partie, ktoré sa pravidelne delili o mŕtvoly ako dva dobre zohraté kŕdle supov. Policajtov na krkavčej hostine reprezentovali dvaja detektívi a technik, ktorý sa už zvŕtal nad mŕtvolou a fotografoval, čo mu sily stačili. Vyšetrovateľ ešte nedorazil.

Pitvoši, to bolo skrátené pomenovanie všetkých tých, čo im učarovala medicína, a v smrade a ponurej atmosfére v pivničných priestoroch nemocnice zúročovali svoje dlhoročným štúdiom nadobudnuté vedomosti. Súdni lekári, patológovia, asistenti, laboranti, zriadenci.

Všetci iba postávali a civeli pred seba s neskrývaným nezáujmom. Rutinéri. Ani náznak smútku, hnusu, zdesenia či sústrasti. Smrť, ktorá presakovala z každého kúta vykachličkovanej miestnosti, ich sprevádzala už tak dlho a často, že si na ňu jednoducho zvykli. Keby to neznelo priveľmi morbídne, pokojne by súhlasili s tvrdením, že im zdomácnela, ak by sa vôbec našiel niekto, kto by o takéto domáce zvieratko stál. Ale z postojov, mimiky a pohybov, ktorými sa pripravovali na najbližšie chvíle, bolo zrejmé, že každý má k zubatej iný profesionálny a v kútiku duše aj súkromný vzťah.

Súdny lekár doktor Lengyel ju poznal zo všetkých najlepšie. Poznal ju zo všemožných strán, vo všetkých možných polohách, farbách a pachoch. Poznal ju v každom veku, podobe, bez rozdielu pohlavia a vierovyznania, ignorujúca bankové kontá, konexie, postavenie, a hlavne perspektívy. Plány do budúcnosti, to bolo to hlavné, čo ich vycivená priateľka s kosou ignorovala so sadistickou rozkošou. Za tridsať rokov praxe na súdnom videl tento ostrieľaný macher svojho fachu obrazy neuveriteľnej krutosti osudu.

Mal na sebe biely plášť a hrubú gumenú zásteru padajúcu od hrude až po členky utopené v obrovských galošiach. Galoše a biely plášť musel mať každý, kto vstupoval do pitevne, na to bol šéf na súdnom docent Malý veľmi citlivý. A ďalšou zásadou boli latexové rukavice, nezniesol, aby sa niekto čo i len priblížil k mŕtvole bez nich.

Doktor Lengyel si uviazal chirurgickú čiapku ako vždy s dvojnásobnou precíznosťou a nespúšťal z nebohej oči. Nemal rád, keď ho počas práce rozptyľovali uvoľnené časti odevu zacláňajúce vo výhľade, a preto k obliekaniu pristupoval so zvláštnou dôslednosťou. V niektorých fázach pitvy sa bude musieť absolútne sústrediť, zvlášť ak budú skúmať mikroskopické stopy. Akékoľvek rozptyľovanie bude neprípustné. Na babke dobodanej a dosekanej na nepoznanie bude čo hľadať, to videl na prvý pohľad. Bude to dôležitá pitva a výsledok môže rozhodnúť o osude celého prípadu. Ako už často predtým, možno dokáže hneď na začiatku ukázať na človeka, čo sa zachoval ako sviňa pri poslednej debate s nebohou, alebo, a to sa taktiež veľakrát stalo, vynaložené úsilie vôbec nepomôže, a potom zostane čierny Peter smutným detektívom, odchádzajúcim s dlhým nosom plným mŕtvolného zápachu.

Doktor Lengyel si veľmi dobre uvedomoval dôležitosť svojho poslania, a preto bol prísny na seba, ale aj na každého člena pracovného tímu. Bol pevne odhodlaný odviesť kus poctivej práce, na akú bol zvyknutý.

Tím tvorili dvaja pomocníci. Laci, asistent so silným maďarským prízvukom, ktorý jasne naznačoval, akou rečou si v rodnej krčme objednáva pivo. Bola to zvláštna kreatúra, človiečik vychudnutý na kosť, mierne zhrbený a s vpadnutým hrudníkom. V štyridsiatke mal na tvári hlboké vrásky sedemdesiatročného kmeťa. Takým ľuďom sa ľudovo hovorí ťuťko. Alkohol a práca, nič iné k životu nepotrebujú.

Asistent Vilém bol z iného cesta. Nikdy neopustil pracovisko bez toho, aby neskontroloval polohu kravaty a cestičky vo vlasoch. Ak nebolo v miestnosti zrkadlo, alebo aspoň lesklá výplň dverí, použil na úpravu zovňajšku vlastné zrkadielko. Iný odev ako tmavý oblek neuznával a v čiernych lakovkách s neodmysliteľným kufríkom v ruke sa na nerozoznanie podobal ozajstnému lekárovi. Nikdy sa mu nepodarilo splniť matkin sen, aby sa ním skutočne stal, a to ho mrzelo doteraz, dlhé roky po jej smrti. Za života jej to neustále sľuboval, ale hoci na škole strávil sedem rokov, dva ako študent a päť ako pomocná pracovná sila v knižnici lekárskej fakulty, k žiadnemu titulu sa nikdy nedopracoval.

Bolo to už dávno a odvtedy prešiel hádam všetky nemocničné oddelenia a pracoviská, a keď pochopil, že k živému pacientovi ho s maturitou z gymnázia nikto nepustí, zameral sa na mŕtvych pacientov. Nikdy o svojich zákazníkoch neuvažoval inak ako o pacientoch, akurát trochu menej živých než boli tí z horných poschodí. Dolu v pitevni bol ozajstným lekárom, používal ozajstné nástroje, röntgenoval, operoval a odstraňoval nepotrebné orgány, ale čo ho najviac vzrušovalo bolo, že sa ICH mohol dotýkať, a on sa ICH dotýkal tak rád, tak nepredstaviteľne rád sa maznal s ICH studenou pokožkou na stuhnutých svaloch. Keď všetci po pracovnom čase odišli, keď s pacientmi osamel, mohol, čo chcel, a on, Vilém, fackovací panák od čias, keď ešte navštevoval materskú škôlku, veľmi chcel! Chcel toho veľa, vlastne všetko, čo mu tá chorľavá krava doma nemohla poskytnúť.

A aby si mohol dožičiť chvíle samoty v kruhu chladných milovaných, musel vyzerať na pracovisku a doma bezchybne a nenápadne! Všetci ho považovali za najspoľahlivejšieho pracanta a zodpovedného otca rodiny. Po čase tomu aj sám uveril.

Asistent Vilém bol v kolektíve veľmi obľúbený.

Ale teraz tu bolo plno ľudí, a to ho znervózňovalo. Ešte aj tí zasraní fízli doliezli ako vždy, keď sa chystalo niečo zaujímavé. Tí ho znervózňovali a zdržovali najviac.

A tak len stál v dôkladne pozapínanom plášti s ručnou cirkulárkou na otváranie lebiek v pohotovostnej polohe. Bol napnutý ako dostihový chrt v štartovacích blokoch, pripravený splniť každý pokyn doktora Lengyela. Lenže aj ten iba čakal, kedy chlapík v rifliach a nedbalo pozapínanom plášti konečne prestane tancovať svoj obradný šamanský tanec okolo nebohej, zbalí si fotoaparát a ostatné pachšametle a nechá ich pracovať.

Asistent Vilém už chcel operovať, chcel rezať! Pacientke na antikorovom stole bolo evidentne zle a on, spoľahlivý a zodpovedný asistent Vilém, si už chcel zblízka obzrieť zdurený polguľovitý výrastok, ktorý jej nahmatal v pošve, keď boli spolu sami v chladiacej miestnosti.

Asistent Vilém bol veľmi obľúbený. Aj v kolektíve.

Technik v rifliach bol z inej partie. To bola druhá strana barikády, druhá strana antikorového stola. Policajti.

Banda vraždárska. Obyčajní ľudia, čo namiesto vylihovania niekde pri vode s rodinkou strávili celú nedeľu rozvaľovaním sa v byte nebohej babky. Snorili za všetkým, čo im tá sviňa po sebe zanechala. Akýkoľvek odtlačok prsta, vlas, chlp, sliny, ohorok cigarety, čokoľvek, čo by ho priviedlo do väzenia.

Nikto mu nepovedal inak ako sviňa. Kým nepoznali jeho totožnosť, bol pre všetkých iba sviňa, nič viac. Zjednodušovalo to komunikáciu. Len v oficiálnom písomnom prejave sa používal termín páchateľ, ktovie prečo? Prečo tak nežne nazývať obludu, ktorá dokáže spraviť niečo také desivé?

Technik natieral babke prsty, nie nechty, ale brušká. Niežeby nedával pozor na kurze manikúry, ale jednoducho preto, že sa jej snažil odobrať odtlačky. Ešte predtým, ako si spolu zahrali ťapi ťapi ťapušky, vyškrabal jej spod nechtov všetky nečistoty a čierne kôpky popresýpal do obálok, označil ich a poukladal na príručný stolík v rohu pitevne pekne odhora nadol, ako keď pokrývač ukladá šindle na strechu. Technik Peter Fillo vedel, že jeho pracovné postupy musia mať presnú nadväznosť a nemôže natrieť babke ruky skôr, ako nezaistí mikrostopy. Nikdy nesmel vykonať neuvážený úkon, ktorý by znehodnotil nasledovný krok, nesmel sa pomýliť. Bol na to teoreticky vyškolený, odborne pripravený, ale hlavne robil to už bezmála dvadsať rokov a v partii bol uznávaný macher. Pokiaľ pracoval, držali sa ostatní bokom a neznervózňovali ho zbytočnými otázkami.

Dvaja detektívi netradične celí v bielom stáli opretí o zárubňu dvojkrídlových dvier, ktoré personál už dávno vysadil. Zistili, že smrad sa šíril rovnako zákerne, či boli zavreté, alebo otvorené, a takto aspoň nezavadzali.

Na pitvu zvyčajne nechodievali dvaja detektívi, hoci všivaví civili si myslia, že policajti chodia vždy vo dvojici, jeden vie písať a druhý čítať. Dnes prišiel rad na zelenáča. Kreatúra zvaná aj ucháň, šteňa, zobák či nováčik. Každý začiatočník na oddelení vrážd si musel preskákať všetky slasti a radosti budúceho povolania na vlastnej koži. Pitva patrila medzi obľúbené obrady prijímania do stavu vraždárskeho a mladší detektív Filip Kiss mohol ďakovať Bohu, že na úvod kariéry schytal celkom čerstvú mŕtvolu. Tí, čo boli pred dvoma rokmi zasväcovaní do tajov anatómie na dvojnásobnej vražde bezdomovcov, ktorých našli uprostred leta po dvoch týždňoch na pôjde opusteného domu, šabľovali ešte na Silvestra.

Nikoho z nováčikov nepustí šéf na taký šťavnatý obrad samého, a preto bol o zárubňu opretý aj starší detektív Richard Krauz, aj po tridsiatke ešte stále vyšportovaný vysoký atlét, z ktorého by mal najväčšiu radosť Eichmann, autor teórie o nadradenej árijskej rase. Krauz bol jeho typ, urastený, dobre stavaný blondiak s modrými očami, ktoré mu závideli všetky baby, a tých sa v jeho živote vystriedalo neúrekom. Bol tu ako učiteľ, ktorý má žiakovi vysvetliť, čo a ako, ale iba raz, žiadne reparáty. Na pitvu sa nikto zo starších detektívov nehrnul, nie je to žiadna slasť, a tak je v záujme každého zelenáča, aby si robil poznámky, mal oči otvorené a pýtal sa na všetko, čo uvidí a počuje. Druhý raz už pôjde sám, naostro, a ak niečo zbabre, bude psina. Budú si z neho strieľať a zosmiešňovať ho, budú ho plieskať po pleciach „tak čo, ako to bolo, keď si skúmal“. A rehotať sa budú, až im po tvárach potečú slzy. Veľkí dobráci, títo kolegovia!

Starší detektív Richard Krauz kývol doktorovi Lengyelovi, ktorý si práve naťahoval rukavice a nespúšťal oči z rozsekanej lebky. Povedal mu, že si ešte jednu zapáli. Lengyel ani nezdvihol zrak, iba pomaly prikývol. Dobre vedel, že majú minimálne polhodinu, kým technik dorobí svoju prácu. A detektív Krauz zas vedel, že má čas nielen na jednu cigaretu, ale aj na pár slov s peknou laborantkou Erikou, ktorá sa asi len náhodou ako lasička mihla chodbou. Dúfal, že to bola iba náhoda, a nie cielená provokácia, pretože nechcel rozohrať druhý diel epizódky zo života manželského trojuholníka. Čo si s ňou užil za posledného pol roka, bolo síce pekné, ale manželke sa zaprisahal, že sa to už skončilo, a slovo hodlal dodržať, nech bolo pokušenie akokoľvek silné a neodolateľné.

Dal si šluk a pomaly sa snažil prepasírovať dym cez štrbinu pootvorenej vetračky pod veľkým nápisom Zákaz fajčiť. Fajčil a premýšľal.

Všetko mal na svedomí ten čvirik, akému páru niet. Starší detektív Jozef Fischer. Bol to jeho parťák, dvojička v službe. Robili spolu už skoro päť rokov.

Detektív Jozef Fischer, zvaný tiež Chosé, prišiel robiť na vraždy, keď mal Krauz už niekoľko prípadov úspešne za sebou. Fischer stál v tom čase na pomedzí medzi ucháňom a starým kusom. Padli si do oka a hneď prvý spoločný prípad všetkých presvedčil, že z toho tandemu bude iba osoh, a nie hanba. Zblížili ich niektoré spoločné a súčasne výnimočné vlastnosti, napríklad schopnosť viesť krížové výsluchy s nepredstaviteľnými improvizačnými kombináciami trvajúce aj dvadsať hodín. Výsledkom bol uplakaný prepotený chlapík s vytrhanými vlasmi, tešiaci sa do basy alebo do plynovej komory, na elektrické kreslo, hocikam, len preč z všivavej kancelárie, preč od dvoch debilov, ktorí z neho poľahky vytiahli všetko vrátane priznania! A to sa ho ani prstom nedotkli!

Obaja boli rovnako starí, obaja bývalí aktívni športovci, teraz po tridsiatke už len príležitostní. Obaja boli schopní vypiť potoky piva s vodkou a spokojne sa zaviezť autom domov do náručia milovanej manželky.

Potom však akákoľvek podobnosť končila. Fischer mal na rozdiel od Krauza čierne havranie vlasy a úzke fúziky ako mexický hráč na rumbagule. Preto mu v práci nikto nepovedal inak ako Chosé. Keď išli s Krauzom po ulici, čierny Mexičan a blonďavý árijec, vyzerali ako živá reklama na Black and White, nápoj mužov. Rozdiel medzi nimi bol aj v tom, že Fischer bol už štrnásť mesiacov, šesť dní a trinásť hodín šťastne rozvedený a uvítací prejav po prechľastanej noci mu odrecitovala blondínka, brunetka, alebo čiernovláska, čo mala práve službu v jeho posteli.

Detektív Krauz fajčil a snažil sa spomenúť si, ako sa vlastne všetko začalo. Dalo sa tomu zabrániť? Netušil. Z myšlienok ho vytrhlo tresknutie dverí, ktoré Samo poznačený rokmi lietania na kovových pántoch nevládal udržať. Rýchlym krokom predstierajúc, že sa ponáhľa, vpochodoval vyšetrovateľ.

„Boha, dúfam, že som nezmeškal?“ pozdravil a nastrčil Krauzovi ruku. Ten sa lenivo odlepil od parapetu, cez štrbinu vetráka odfrčkol ohorok a s úsmevom, akým vítame daňových úradníkov na prahu novopostavej vilky, mu podal ruku.

„Ešte stále robí technik, ale v podstate už začíname, takže vitaj,“ postrčil vyšetrovateľa k dverám pitevne a bol vlastne rád, že príchodom za neho vyriešil dilemu, či ísť za laborantkou Erikou, alebo dodržať sľub polepšeného neverného manžela.

Doktor Lengyel precízne zabalený do pracovného habitu zodvihol oči od mŕtvoly, natiahol ruku k asistentovi Vilémovi, aby mu podal dlhý nôž na úvodný rez, a privítal všetkých prítomných:

„Tak, páni, začneme.“

Asistent Vilém bol na pokraji mdlôb. Inokedy mohol úvodný rez a otvorenie oboch dutín urobiť sám a ten potrat Laci mu iba asistoval, ale teraz, keď na povrchu tela hľadali nejaké poondiate stopy, začínal doktor sám. Zúril, nedovolili mu operovať, krv sa mu vohnala do hlavy, a aby sa neprezradil, zaliezol do rohu miestnosti ako nadurdené decko, ktorému nechcú dať obľúbenú hračku. Otrčil im chrbát a pripravoval si cirkulárku. Jeho čas ešte príde!

„Začneme vonkajšou obhliadkou, môžeme, pán kolega?“ Lengyel adresoval otázku doktorovi Keseghovi, ktorý sa uvelebil na pohodlnej stoličke. Na pracovný pult si rozložil dvojhárok s kontúrami ľudského tela z frontálnej a dorzálnej strany. Do schémy bude zakresľovať polohu zranení, ktoré mu nadiktuje kolega Lengyel. Ten vzal do rúk babkinu hlavu, rozhrnul vlasy na temene a začal diktovať:

„Otvorený sečný, sečnozhmoždený defekt dlhý jedenásť centimetrov, hlboký...“ do rany vsunul oceľové pravítko a pozorne odčítaval dieliky... „dva, tri, tri a pol centimetra, začínajúci štyri centimetre nad ľavým nadočnicovým oblúkom.“

Starší detektív Krauz zúfalo pozrel do stropu. Jednak preto, že niekto vypol ventiláciu, a jednak preto, že takých piplavých defektov bolo na tele nebohej podľa jeho odhadu tridsať, takže takýmto tempom budú hotoví tak o tri alebo o štyri hodiny. Poteš pánboh!

Atmosféra v pitevni naberala klasický rutinný charakter, doktor Lengyel postupoval pomaly od rany k rane a monotónnym hlasom diktoval nálezy. Doktor Kesegh, s nohami povykladanými kde sa len dalo, maľoval do predtlače čiaročky, krúžky a machuľky. Každá znamenala bolesť a utrpenie. Technik fotografoval, čo mu sily stačili, vyšetrovateľ písal, až za z neho parilo. Mladučký Kiss vyvaľoval oči a pregĺgal sliny, až mu nadskakoval ohryzok. Krauz sa nudil.

Do dverí vopchal hlavu akýsi technik v montérkach a všetkým oznámil, že vzduchotechnika vypadla a ide to opraviť, počíta tak s hodinkou, možno dvoma. Doktori predstierali, že ho nepočujú.

„Pre Kristove rany,“ zhodnotil situáciu za všetkých vyšetrovateľ, ktorému stúpajúca koncentrácia zápachu začínala pripomínať ponárajúcu sa ponorku s troma tonami hnijúcich rýb na palube. Ak, pravda, existujú ponorky, ktoré sa venujú rybolovu. Krauz sa posunul k zadnej stene vykachličkovanej pitevne, kde z pootvorenej vetračky milosrdne prúdil tenký prúžok čerstvého vzduchu. Mladší detektív Kiss to postrehol, dôsledne dodržujúc zásadu, ktorú mu pred pitvou vtĺkali do hlavy kolegovia: „Sleduj, čo bude robiť Richard, kam sa postaví, čo povie, čo si zapíše, rob to isté a uč sa to, a možno prežiješ.“

Postavil sa vedľa neho a pri závane čerstvého vzduchu sa slastne pousmial. Niet nad osobnú skúsenosť. Škodoradostne sa pritom pozrel na vyšetrovateľa s technikom, ktorí sa mračili tesne pri antikorovom stole.

Monotónny chod udalostí zavial Krauzove myšlienky späť k Erike, k laborantke s klasickou figúrou a úsmevom na infarkt. Nemal ísť k Jumbovi na pivo vtedy pred pol rokom, veru nemal! Všetkému bol na vine ten čvirik Fischer! Načo ju ťahal k ich stolu?! Nemuseli sa nikdy stretnúť! Ale pri spomienke na ňu sa podvedome usmial.

Pitva sa skončila. Čo zostalo na pitevnom stole, sa dalo označiť ako človek len podľa nôh a rúk, inak pohľad skôr pripomínal Waterloo. Do neba trčiace rebrá, prázdna brušná dutina vydláždená stavcami chrbtice, a všetko červené. Z ohlodaných rebier ovísali šľachy ako konfety z vianočného stromčeka.

Filip Kiss sa vrátil do pitevne hneď, ako sa mu uľavilo. Škripot malej ručnej cirkulárky otvárajúcej lebku a mľaskavý zvuk pečene kĺžucej sa po vyleštenom povrchu stola ho dorazili a neurobili príliš dobre ani vyšetrovateľovi.

Všetci sa rozišli. Detektívi Krauz a Kiss sedeli v kancelárii doktora Lengyela a ťahali z neho rozumy. Lengyel vybral z chladničky poloprázdnu fľašu s bezfarebnou tekutinou.

„Tiež by si občas mohol niečo priniesť.“

„Počul si, nie?“ Krauz sa obrátil na Kissa, hoci dobre vedel, že pripomienka patrila jemu a že v najbližšom čase bude musieť doplniť Lengyelov arzenál. Bol naozaj na rade.

Rokovací tón sa zmenil na familiárny, už si nevykali, v súkromí boli detektív a doktor priatelia, ale na sále v prítomnosti podriadených sa vyžadovalo vykanie. Okrem toho to dodávalo ošemetnej situácii okolo rozpáraného brucha trochu oficiality a odlišovalo ju od bežnej dedinskej zabíjačky.

Kiss vďačne chňapol po poháriku a ovlažil si pery. Hneď si uvedomil svoju netaktnosť a odtiahol ho od úst, aby si štrngli. Doktor sa len usmial.

„Daj si, len si daj a nečakaj, vyzeráš, že to potrebuješ. Prvý raz?“

„Uhm,“ prisvedčil Kiss a kopol pohárik do seba.

Doktor s detektívom si pripili a Krauz bol rád, že sa konečne dozvie, kvôli čomu tu museli smrdieť tak dlho a čo sa neobjaví v žiadnej zápisnici. Teraz dajú dvaja rutinéri, ktorí dokonale rozumejú svojmu povolaniu, hlavy dokopy a stanovia východiská nového prípadu. Presne vymedzia šance pre toho odkundesa a vybudujú základ, z ktorého sa buď postaví pomník neúspechu, alebo obelisk triumfu.

„Takže koľko a akých?“ začal Krauz. Kiss nespúšťajúc oči z fľaše uprostred stola ani nemukol.

„Videl si, veľa a rôznych, ale niektoré majú čo-to spoločné,“ doktor si vzal papiere, ktoré mu odovzdal kolega Kesegh, a pohodlne sa uvelebil v obrovskom kresle so staromódnymi bočnými krytmi na opierke, aby na školenú hlavu nefúkalo. Znechutene si uvedomil, že zabudol naliať do druhej nohy, ale Krauz jeho pohľad zachytil a rukou mu naznačil, aby sa neunúval, že ho zastúpi. Na veľkú Kissovu radosť sa poháriky opäť naplnili a doktor spustil.

„Sečné rany, bodné rany a nábody. Ak by sme spočítali všetky defekty kože, bolo by ich presne tridsaťšesť. Všetky rany neboli rovnaké, teda rovnako hlboké a nebezpečné. Usudzujem z toho, čo som videl u nej v byte a teraz na pitve. Na sto percent môžeme tvrdiť, že máme vražednú zbraň. Je to mačeta, čo ležala vo vani. Páchateľ sa zjavne išiel poumývať a nevedno prečo, umyl aj mačetu. Nechal ju vo vani a pri odchode ju neukryl ani nevzal so sebou. Z toho by som usu...“

„Ale, no tak, šerlokoviny nechaj láskavo na nás. Vieš dobre, ako dopadnú špekulácie na začiatku prípadu skonfrontované s faktmi po ukončení.“

„...dzoval,“ dokončil dôrazne Lengyel, ako človek, ktorý nie je zvyknutý, aby mu niekto skákal do reči, „že jeho duševné rozpoloženie bolo iné po umytí ako pred ním. Inými slovami, upokojil sa. Čo máš, pre boha živého, proti informáciám smerujúcim k profilu páchateľa?“

„Nič, dobre, len sa nerozčuľuj.“

„Rozmer mačety presne zodpovedá ranám na hlave, bodnej rane v hrudníku a taktiež mechanizmu vzniku ostatných sečných poranení. To je fakt. Videl si ten africký štít na stene v obývačke? Po ľavej strane z neho trčia štyri kopije, po pravej tri mačety, alebo ako sa to v Afrike volá. Prečo len tri, keď úchyt je urobený na štyri? Stavím sa s tebou, že ak porovnáte šírku úchytu so šírkou vražednej zbrane, zistíte, že sem zapadne ako riť na šerbeľ, ako sa hovorí.“

„Zaujímavé, pokračuj.“

„Inými slovami, myslím si, že vrah neprišiel vraždiť. Nepriniesol si zbraň so sebou! Možno prišiel kradnúť a babka ho prekvapila, došlo k hádke, a keď začala kričať, spanikáril. Zo steny vytrhol mačetu a napadol ju. Babka sa bránila, ale neubránila.“

„Nie je to zlé, zatiaľ. Možno ťa k nám angažujeme na polovičný úväzok.“

„Ďalej, z rozmiestnenia jednotlivých rán je zrejmé, že obeť útočníka videla a reagovala na útok,“ doktor Lengyel si preložil nohy a zároveň aj dva papiere na podložke.

„Čože, spomaľ, ako to myslíš?“

„Jednoznačne ti môžem povedať, že útočníkovi sa nepodarilo babku prekvapiť, inak by mala jednu, možno dve rany. Asi by boli smrteľné. Lenže naša poškodená má záseky na oboch predlaktiach, amputované dva prsty pravej ruky a zlomenú kľúčnu kosť. Môj drahý, tá sa bránila, bojovala o život ako lev a stála útočníkovi zoči-voči. Inak by na rukách nevznikli také poranenia.“ Lengyel sa začítal do podkladov.

Krauz si zobral pohárik a tentoraz ho nevypil na ex, ale nechal si aj na horšie časy. Kolega Kiss ho s chuťou nasledoval. Rezervu na horšie časy si neurobil. Ďalší do partie, pomyslel si Krauz, keď videl, ako rutinérsky narába chlapec so skleneným náradím.

„Bezprostredná príčina smrti teda je...“ snažil sa Krauz naštartovať doktora a trochu ho postrčiť.

„Ako som už povedal vyšetrovateľovi, bodné poranenie srdca s masívnym krvácaním do hrudnej dutiny a von. Súbežne s tým sú tu tri sečné poranenia v temennej časti hlavy s krvácaním pod mäkké pleny mozgové a poranenie mozgu nezlúčiteľné so životom. Zrejme udrel po hlave aj naplocho, lebo sú tu aj pomliaždeniny a výrony na hranici a v okolí sečných rán. Ale ktorá z rán vznikla skôr, to sa nedá určiť, napokon, je to aj tak jedno. Nasledovali tesne za sebou a každá z nich by bola smrteľná aj samostatne, nieto ešte, keď ich účinok zrátame. Celý útok musel trvať pár desiatok sekúnd.“

„Takže ty si myslíš, že sa poznali?“

„Neviem, to musíš zistiť ty. Špekulovať nad tým nebudem. Ja ti len môžem povedať, že jedenásť rán hodnotím z hľadiska intenzity ako hlboké a vedené s veľkou razanciou, pretože prenikli až do orgánov. Šestnásť rán je stredne ťažkých, porušili kožu a tkanivo, deväť rán sú len nábody, prenikli kožou a podkožným tkanivom. Ku koncu mu zjavne dochádzali sily a útok strácal na intenzite, a taktiež je zrejmé, že v tejto fáze sa už poškodená nebránila, takže ho to prestalo baviť. Potom tu mám rozdelenie podľa umiestnenia, ale to všetko budete mať v expertíze, s tým sa teraz nezdržujme. Dôležitejší je celkový efekt. Tridsaťšesť rán svedčí o abnormálnom duševnom rozpoložení páchateľa. Nie je to normálne, aj keď beriem do úvahy, že hovoríme o brutálnej vražde, kde nie je normálne nič. Buď je v tom duševná úchylka, alebo drogy či alkohol, skratové konanie v afekte... amok.“

„No fajn, už si nám to zúžil na polovicu maniakov z Nášho Mesta.“

„Bohužiaľ, chlapci, nezávidím vám, ale veď vy si už poradíte, nie je to po prvý raz,“ doktor sa ich snažil aspoň trochu povzbudiť a dodať im optimizmu.

„Práve že je,“ smutne skonštatoval Kiss.

Zasmiali sa nad jeho úprimnosťou a vstali.

„Takže zatiaľ vďaka, preberieme si to u nás hore, a keď bude treba, ozvem sa ti, zatiaľ sa maj!“ Krauz sa chcel rozlúčiť, Kissovi sa viditeľne nechcelo, na dne fľaše bolo ešte trochu vlhko.

„Len pre zaujímavosť, poškodená mala v polovici pošvy nádor veľkosti pingpongovej loptičky, urobíme histológiu, ale podľa mňa to mala tak či tak spočítané, chuderka.“

Krauza záverečná informácia o zdravotnom stave babičky Baumgartnerovej neprekvapila, počul ich o nádore rozprávať ešte nad stolom v pitevni, ale prečo sa asistent Vilém z tohto nálezu vytešoval, akoby objavili kométu na vopred vypočítanej dráhe, to skutočne netušil. Ale podvedome si zapamätal výraz jeho tváre, tú iskričku v očiach, keď doktor Lengyel informoval prítomných o náleze v pošve. Možno je to hlúposť, profesionálna deformácia, ale zdalo sa mu, že ten človek nie je čistý. Zatiaľ si asistenta Viléma uložil do dobre fungujúceho počítača v hlave, ktorý síce vyhodnocoval poznatky bez časových rekordov, ale zato spoľahlivo.

Ako tie božie mlyny!

Popodávali si ruky, a keď vychádzali von, doktor vtiahol Krauza späť. Prekvapenému Kissovi zavrel s ospravedlnením dvere za chrbtom.

„Na chvíľu nás ospravedlňte, niečo súkromné, dlho ho nezdržím.“

Ostali stáť v stiesnenom priestore pri dverách, chlap proti chlapovi, kolega proti kolegovi, kamarát proti kamarátovi.

„Počuj,“ začal Lengyel, „s Erikou je to čisto tvoja osobná vec.“

„Áále, nechaj.“

„...nie, neprerušuj ma, viem, je to osobná vec, nemusíš so mnou o tom vôbec hovoriť, ale jedno ti aj tak musím povedať. Doboha, kam si dal hlavu, kde je tá povestná opatrnosť, vaša konšpirácia, či ako to nazývate?! Ako sa ti to mohlo vymknúť z rúk? Poznáš to o tých očiach a srdci a o tom, čo bolí a čo nie? Toto si Sylvia nezaslúžila, mal si ju ušetriť, mal si urobiť všetko preto, aby rodina ostala nedotknutá, ak si už nutne musel... oné.“

„Oné... presne ako hovoríš, oné!“ Krauz zvýšil hlas, ale nie na neho, ale sám na seba. Mal toho v poslednom čase dosť, navaril si kaše a už nevládal hltať. Štvalo ho to. Lengyel ho nasledoval do stredu miestnosti, kam sa Krauz snažil odvliecť svoju nervozitu, položil mu ruku na plece a oči sa im opäť stretli.

„Čisto z kamarátstva k tebe a k Sylvii, inak by som sa do toho nemiešal. Ak môžem pomôcť, tak povedz, čokoľvek, ak ťa Erika tlačí do kúta... alebo...“

„Nie, už nie, už je to vybavené. Rozišli sme sa. A Sylvia to zobrala ako profesionálny psychológ, veď vieš, že na ňu nejaké ,zatloukat, zatloukat, zatloukat‘ neplatí. Máš pravdu, je to moja vec, so Sylviou to musím uhrať doma sám a Erike dajte pokoj. Nerobte jej v robote problémy, nech ide na tú školu a nech má, čo chce, dobre?“

„Čo sa práce týka, ani mi nenapadlo jej to nejako zohľadňovať, pracantka a odborníčka je na jednotku. Mne išlo o Sylviu a o teba, nie o Eriku.“

„Tak potom platí, čo som ti povedal, je to ukončené a nastáva fáza žehlenia.“

„Aj tak si ma prekvapil.“

„Boha, už aj ty! Ešte povedz, že v mojom veku by som už mal mať rozum a že...“

„Nie, to nie, mňa prekvapila tvoja neopatrnosť a slepota. Po toľkých rokoch taká naivita a do určitej miery aj bezohľadnosť... áno, áno, neprotestuj a nehraj sa na majstra športu, buď trochu aj ty uznanlivý, možno iná žena by ťa...“

„Iná žena, iná žena... čo myslíš, ako mi je... najradšej by som sa nevidel. No nič, vďaka za vrúcne slová, už mi to chýbalo...“

„Si nervózny, zbytočne nervózny, taký nebývaš. Richard, ak sa niečo deje, ešte raz ti hovorím, mám svoje konexie, možnosti ako pomôcť.“

„To nejde, veci sa komplikujú a ja mám pocit, že do toho prestávam vidieť.“

„Pre boha živého, čo sa už len na tomto môže komplikovať, najstarší a najbanálnejší problém, aký v manželstve môže vzniknúť. Nevera! Je tam toho! Sylvia je pevnejší charakter, ako si myslíš, určite to zvládne! Ak bude treba, môžem s ňou pohovoriť.“

„Nie, v tom nie je problém. Hovorím ti, že už sme si to vysvetlili. Ešte to nie je za nami, ale je to na dobrej ceste. Zvládnem to aj sám, ale ďakujem ti za ponuku, vážim si to a ver mi, ste iba dvaja, na ktorých by som sa obrátil o pomoc, keby bolo treba.“

„Viem, Chosé Fischerú.“

„Presne. On a ty ste najlepší. Ale toto ide mimo vás. Je to trochu komplikovanejšie a je mi ľúto, že ti to nemôžem všetko vysvetliť, ešte nie, možno neskôr.“

Zavládlo ticho. Doktor skúmal lesk v Krauzových očiach a s obavami sledoval hlboké vrásky, ktoré mu pribudli na čele. Postrehol pohyb pravej ruky, ktorá sa mimovoľne vybrala k hlave, dotkla sa nosa, uvedomila si, že tu nemá čo robiť, a zamierila do vrecka saka, požmolila vreckovku, ale to ju neuspokojilo, stretla sa s ľavou rukou, preplietli si prsty, ktoré hlasno zaprašťali, a obe opäť skončili vo vreckách saka.

„Si v pohode? Vieš, čo robíš?“ v doktorovom hlase zaznievala obava.

Dlhá pauza.

„Viem, všetko sa dá vyriešiť. Potrebujem sa len sústrediť a trochu času na premýšľanie. Pusť to z hlavy. Čau!“

„Ako myslíš. Čau! Ale čisto zo zvedavosti, čo je to, čo sa komplikuje?“

Ďalšia dlhá pauza.

„Až inokedy, to je na dlhšie.“

Lengyel trafil kamarátovo plece, ešte raz si podali ruky a viac nebolo o čom diskutovať. Dobré vzťahy sa nenaštrbili, práve naopak, puto sa upevnilo a opäť sa presvedčili, že si môžu naliať čistého vína a nikto sa neurazí a neoduje.

Ich rodiny sa spoznali pred mnohými rokmi na policajnom plese. Krauz vtedy začínal na vraždách a za živý svet si nevedel spomenúť, odkiaľ pozná chlapa od vedľajšieho stola. Po pár pohárikoch, ktoré odbúrali škrobenosť prvých hodín spoločenskej akcie, našli k sebe cestu. Doktor Lengyel mu pripomenul, že to je on, čo včera rezal tú podozrivú samovraždu obesením, Krauz sa rozosmial, tľapol si po čele a ospravedlnil sa za predčasnú sklerózu.

„Prepáčte, pán doktor, ale včera to bola moja prvá pitva. Mal som iné problémy, a nie si všímať tváre, hoci za iných okolností by som si vás zafixoval. Okrem toho, v tomto obleku ste úplne iný človek, taký... taký... no, nie celkom doktor!“

Obaja sa zasmiali, líca im horeli od alkoholu a vydýchaného vzduchu a tak sa navzájom pozvali von na čerstvý vzduch na cigaretku a do baru na kalištek. Neskôr sa pri stole zoznámili aj ich ženy a ako to už v živote chodí, padli si do noty. Zistili, že majú veľa spoločných záľub a rovnakých názorov a vzniklo priateľstvo na dlhé roky. Začali sa navštevovať a prenikali si do súkromia bez toho, aby im to vadilo. Spontánne a pritom citlivo prehlbovali priateľstvo až po spoločné výlety na chalupu a rodinné dovolenky.

Vzniklo priateľstvo.

Koniec ukážky