Kamaráti zo Snehuliakova

Napísal Július Belan

Ilustroval Marek Rakučák

(ukážka)

Text © Július Belan, 2013

Ilustrácie © Marek Rakučák, 2013

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk
ako svoju 44. publikáciu v roku 2013.

Jazyková úprava Anna Fričová
Grafická úprava Pavel „Hirax“ Baričák

Vydanie prvé

Vytlačila tlačiareň Těšínské papírny

Objednávky:

Všetky knihy vydané vo vydavateľstve HladoHlas v ponuke
HIRAX Shopu nonstop -30 percent.

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

ISBN 978-80-89502-74-5

Vitajte
v Snehuliakove

Táto planéta je iná ako planéta Zem. Nežijú na nej ľudia. Iba snehuliaci. Malí, veľkí, chudí, silní, blonďaví, kučeraví, mladí či starí... Preto sa volá Snehuliakovo. Snehuliaci, ktorí tu žijú, sa od tých na Zemi veľmi líšia.

Pýtate sa čím? No predsa tým, že vedia chodiť, rozprávať, tancovať, smiať sa, športovať a keď sú ešte malí, navštevujú aj školu. Dokonca niektorí vedia i plávať. Snehuliaci zo Snehuliakova majú v zime veľa snehu,
v lete tu svieti slniečko, na jar začnú kvitnúť prvé stromy a v jeseni padá lístie.
V lete ani na jar sa vôbec neroztopia. Prečo je to tak? Pretože sú to snehuliaci zo Snehuliakova a nie zo Zeme, ktorých deti stavajú vo dvoroch, keď napadne sneh. A kde bývajú? Vo svojich domčekoch, ktoré vyzerajú skoro ako iglu.Len majú väčšie vchodové dvere.

V Snehuliakove vychádzajú aj noviny a vysiela televízia. A keďže toto je riadna planéta, tak na najvyššom kopci sa hrdo týči vlajka. Na modrej plachte je nakreslený biely snehuliak, ktorý má na hlave hrniec a v ruke drží metlu. Snehuliakovo založil snehuliak gróf Van Zimnonos I. Aj vlastnú hymnu spievajú pri významných udalostiach:

My sme super snehuliaci,

múdri, dobrí, hovoriaci.

My sme super snehuliaci,

láska blčí v našom srdci.

A keďže sme si už opísali Snehuliakovo, prišiel čas predstaviť dvoch nerozlučných kamarátov. Jeden sa volá Kuko a druhý Puki. Majú deväť rokov a navštevujú štvrtú triedu – 4. A. Poznajú sa už od škôlky a bývajú od seba vzdialení len pár domov.

Kuko je v triede najmenší, nosí čierne okuliariky a kockované košele. Veľmi rád sa učí prvouku a verí, že raz si zoberie za ženu spolužiačku Getku.

Puki je zase guľatý, večne strapatý snehuliačik, ktorý váži najviac zo všetkých spolužiakov. Miluje akékoľvek jedlo a neznáša diktáty.

1. rozprávka

Snehulbalový turnaj

Pani učiteľka Vševedková priviedla do triedy nového snehuliačika.

– Toto je Fibi a oddnes bude s vami chodiť do triedy, – milo ho predstavila.

Snehuliačik si šiel sadnúť do lavice, kde nikto nesedel. Ostatní snehuliačikovia na Fibiho len ticho zazerali. Bol trocha iný ako oni. Jedno uhlíkové očko mu ubiehalo a bol chudobne oblečený. Mal obnosený šál, nemodernú čiapku a aktovku hádam ešte po otcovi. Fibi sa cez prestávku snažil so snehuliačikmi spriateliť, ale tí na neho iba gánili a stránili sa ho.

Čudák Fibi. Tak ho nazval jeden spolužiak. Aj Kuko s Pukim sa na neho podozrivo dívali. Fibi onedlho pochopil, že ho medzi seba neprijali. „Vyzerá chudobne a ešte aj očko mu ubieha.“

Na telesnej výchove, keď sa hral snehulbal (šport podobný hokeju), nechávali ho sedieť na lavičke, lebo si mysleli, že je slabý a nebude vedieť dávať góly, ani dobre brániť.

Fibiho to veľmi mrzelo, pretože mal tento šport rád. Keď dávali v televízii snehulbalové zápasy, vždy ich sledoval. No keďže sa s ním nikto nechcel kamarátiť, nemal s kým snehulbal hrať. Kuko s Pukim preberali nového spolužiaka aj s predavačom Chosém, ktorý mal obchod blízko školy
a predával samé dobroty. Palacinky, šišky, fašírky v žemli, chrumky, lízanky, žuvačky, limonády a všeličo iné.

– Mali by ste mu dať šancu a kamarátiť sa s ním, – vravel snehuliak, ktorého poznalo celé Snehuliakovo, pretože na hlave nosil farebné sombrero.

– Ubieha mu oko a je chudobný. Ani desiatu si nenosí do školy, – prezrádzal Puki na Fibiho.

– A preto sa s ním nekamarátite? – spýtal sa predavač.

– Nikto sa s ním nebaví. Určite nevie hrať ani snehulbal, – konštatoval Kuko.

Predavač Chosé iba pokrútil hlavou. Vysvetlil snehuliačikom, že nemôžu len tak niekoho odsúdiť. Navrhol im, nech mu dajú šancu ukázať sa. Lenže Puki a Kuko váhali. Budú sa s ním baviť, ostatní potom na nich začnú ukazovať prstom a prestanú sa s nimi kamarátiť. To si predsa nemôžu dovoliť.

O pár dní budú v Snehuliakove majstrovstvá v snehulbale. Zúčastnia sa na nich aj snehuliačikovia zo 4. A, ktorí usilovne trénovali celý rok. Okrem nich bude na turnaji ešte sedem veľmi silných súperov. Tím, ktorý sa skladal z Pukiho v bránke, Kuka v útoku a ďalších troch snehuliačikov, dal si meno Snehuliakovské hviezdy.

Každú telesnú výchovu, ale aj keď si urobili domáce úlohy, stretli sa na dvore a trénovali. Vedeli, že nepatria k favoritom, no aspoň si nechceli spraviť hanbu. Chudák Fibi vždy sníval hrať na takom turnaji, ale mal smolu. Nepáčil sa spolužiakom a tí mu nedali ani možnosť trocha si zahrať. V kúte izby mu ležala zodratá konárka ešte z čias, keď s ňou hrával jeho bratranec, ktorý mu ju daroval. Fibi sa nakoniec rozhodol, že pôjde von a bude hrať aj sám. Zobral konárku a penovú loptičku a neďaleko od trénujúcich snehuliačikov triafal loptičkou múrik. Snehuliačikovia ho videli, no nevšímali si ho.

O tri dni neskôr sa na štadióne zišlo hádam celé Snehuliakovo. Rodiny, kamaráti, fanúšikovia. Proste všetci. Každý fandil svojmu tímu. Na Snehuliakovské hviezdy čakal silný súper. Biele metly. Tak sa volali. Snehuliačikovia zo 4. A už netrpezlivo čakali oblečení v modrých dresoch na hvizd rozhodcu. Keď ostrý zvuk píšťalky preťal vzduch, zápas sa mohol začať. Loptička lietala od konárky ku konárke – od jedného tímu, k druhému. A už je to tu. Puki dostáva gól po krásnej akcii. Ale o chvíľu vyrovnal Kuko! Bolože to radosti. Súper sa nestačil spamätať a už Kuko prihral kamarátovi na druhý gól. Štadión burácal.

Keď sa znova začalo hrať, snehuliačik z tímu Bielych metiel nechtiac zranil útočníka Kibiho. Našťastie sa zápas o pár sekúnd skončil a tím na čele s Kukom a Pukim postúpil medzi štyri najlepšie. Lenže Kibiho zranenie bolo veľmi vážne a nedovoľovalo mu nastúpiť do ďalšieho zápasu. Ak si tím nenájde za neho náhradu, môžu sa s majstrovstvami načisto rozlúčiť. Čo teraz? Koho nájsť? O hodinu mali opäť nastúpiť na zápas.

– Dajme šancu Fibimu. Aj tak je to jediný snehuliačik z našej triedy, ktorý môže hrať, – navrhoval Kuko, utierajúc si mokré okuliare.

– Fibi?! – pohoršene sa ozval Hugo.

– Nikto iný nám neostáva. Buď ho zoberieme, alebo končíme, – prehovoril Puki.

Napokon sa všetci rozhodli, že ho zoberú. Dalo im zabrať, kým ho našli v dave fanúšikov. Bolo to prvý raz, čo sa mu prihovorili.

A ešte s akou ponukou prišli! Fibi neváhal a súhlasil. Aj keď mu napadlo, že si ho doteraz nevšímali, ale keď ho potrebujú, je im dobrý. Utekal rýchlo domov, zobral starú konárku a vrátil sa. Kuko mu dal modrý dres
a len tak-tak že stihli úvodný hvizd. Teraz dostali ešte ťažšieho súpera – snehuliačikov, ktorí si vraveli Ostré šípy. Puki za prvých desať minút dostával góly, akoby tam ani nestál. Aj fanúšikovia začali nespokojne bučať. Po polčase prehrávali Snehuliakovské hviezdy 0 : 5.

Fibimu sa veľmi nedarilo, mal trému, loptička mu odskakovala od konárky. No druhý polčas patril jemu. Za krátku chvíľu strelil tri góly! Všetci neveriacky pozerali na tohto snehuliačika. Keď to videl Puki, hneď sa mu začalo lepšie brániť. Potom už gól nepustil. Kuko a obranca Dado dali po góle a sekundu pred koncom strelil Fibi víťazný gól. Zápas sa skončil 6 : 5!

Snehuliakovské hviezdy nečakane postúpili do finále majstrovstiev. Pani učiteľka aj so snehuliačičkami z triedy radostne skákali na tribúne. Fibi cítil, že sa medzi snehuliačikmi blysol. Tí ho chválili a potľapkávali po pleci. Okrem nich postúpili do finále aj najobávanejší a najsilnejší hráči z tímu Čierne mrkvy. Netrénoval ich nikto iný ako samotný Zlohuliak.

Zlohuliak bol najhorší snehuliak v celom Snehuliakove. Keď bol mladý, neučil sa, vyhodili ho zo školy, no stále robil neplechu a nikdy si nenašiel prácu. Utiahol sa na konci Snehuliakova do tmavej jaskyne. Celý rok tajne pripravoval urastených snehuliačikov, ktorí sa nechceli učiť, klbčili sa v triedach a rozbíjali okná. Do finále sa dostali len preto, že hrali zákerne.

– Titul bude určite náš! – chechtal sa Zlohuliak a jeho hráči sa spokojne uškŕňali.

A je to tu. Finále, ktoré rozhodne o majstrovi. Snehuliakovské hviezdy zo
4. A sa triasli strachom, keď videli, proti komu nastupujú. Snehuliaci
v čiernych dresoch nevyzerali vôbec priateľsky. Telocvikár povzbudzoval svoj tím v modrých dresoch, aby sa nevzdával. Zlohuliak spokojne sedel na lavičke a v ruke držal svoju hnusnú metlu. Zaznel hvizd. Finále sa začalo. Diváci hučali, skandovali, tlieskali. Čierne mrkvy sa pustili do súperov. Faulovali ich, no rozhodca nič nevidel, nič nepočul. Taká bola dohoda so Zlohuliakom. Fibi veľmi nešťastne padol a narazil si nohu, ale vstal a bojoval so zaťatými zubami. Gól! Ozvalo sa takmer na konci prvého polčasu. Tím Čierne mrkvy viedol 1 : 0.

Snehuliakovské hviezdy boli zničené. V druhom polčase určite vypustia dušu. Cez prestávku Zlohuliak dával rady svojim hráčom, ako zákerne napádať súpera. Telocvikár zasa povzbudzoval snehuliačikov, aby sa nevzdávali a porazili tých lotrov. Druhý polčas sa začal. Snehuliačikovia opäť padali ako zhnité jablká a skoro dostali gól. Len tyčka ich zachránila.

– Musíme byť technickejší a vrtkejší! – kričal Fibi.

Mal pravdu. Čierne mrkvy boli silní snehuliaci. Svoju silu využívali viac na fauly ako na rýchle útoky. A tak Snehuliakovské hviezdy zrýchlili hru. Začali sa rýchlejšie pohybovať a prihrávať si. Čierne mrkvy zrazu nevedeli, kde im hlava stojí. A šup! Fibi dáva góóól! Štadión bol na nohách. Snehuliačikovia sa radostne vyobjímali a potom pokračovali v hre. Už sa nebáli zákerného súpera, vedeli, ako majú naňho hrať, aj keď fyzická sila bola na jeho strane.

No ako sa ukázalo, niekedy to nestačí. Zápas sa skončil remízou. Na rad prišlo predĺženie. Zlohuliak nervózne pobehoval popri lavičke a zlostne pokrikoval na všetky strany. Snehuliakovské hviezdy si prihrávali, kombinovali, kde-tu schytali po hlave, potkli sa o konárky súpera, ale bojovali. Zvykli si aj na to, že rozhodca Čierne mrkvy neposielal za fauly na lavičku.

Zrazu sa rútili dvaja snehuliaci na Pukiho. Ten sa pozeral raz na jedného, raz na druhého a chňap! Sám nevedel ako, ale pohotovo chytil loptičku do sitka. Neváhal ani chvíľu a prihral loptičku Fibimu priamo na konárku. Ten sa ocitol sám zoči-voči brankárovi. Rútil sa na neho a v duchu rozmýšľal, ako vystrelí. Brankár bol raz taký veľký ako Puki, a tak v bránke nebolo veľa odkrytého miesta. Keď už bol Fibi meter od neho, naznačil pohybom strelu. Vtedy si brankár nemotorne sadol na zem a odkryl bránku. Fibi sa napriamil a z celej sily vystrelil. Loptička sa zatrepotala v sieti. Bolo rozhodnuté. Snehuliakovské hviezdy sú majstri v snehulbale!

– SME MAJSTRI!!! – objímajúc sa radostne skákali a kričali spolu s celým štadiónom.

– Fi-bi, Fi-bi, Fi-bi! – skandovali natešene diváci.

Zlohuliaka išlo od jedu roztrhnúť. Zlostne zlomil svoju metlu a pobral sa preč. Snehuliačikovia dostali zlaté medaily a krásny majstrovský pohár. Dohodli sa, že ako prvý ho zdvihne Fibi. A tak sa aj stalo. Ako ho zodvihol nad hlavu, štadión znova zaburácal. Fibi sa stal hrdinom a keď po nedeli zasadli všetci snehuliačikovia znova do lavíc, stal sa kamarátom všetkých. Každý z triedy si uvedomil, že nemôže súdiť podľa zovňajšku a že si každý zaslúži aspoň jednu šancu.