J.R.R. Tolkien

Pán Prsteňov

3
Návrat Kráľa

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

The Edition published by arrengements

with Harper Collins Pub. Ltd.

The Return of the King © George Allen & Unwin

(Publishers) Ltd. 1954, 1966

Slovak edition © by Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o.,

Bratislava 2002, 2012

Translation © Otakar Kořínek 2002, 2012

ISBN 978-80-556-0630-9

Tri prstene elfským kráľom vonku pod nebom,

Sedem pánom trpaslíkov v sieňach z kameňa,

Deväť mužom z ľudí, ktorých osudom je skon,

Veľprsteň pre Pána tmy na tróne z plameňa

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

Veľprsteň im všetkým velí, jeho ruka krutá

Privolá ich do jedného a v čiernej tme spúta

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

PIATA KNIHA

1. KAPITOLA

MINAS TIRITH

Pipin vykúkal spod ochrany Gandalfovho plášťa. Kládol si otázku, či bdie, alebo ešte stále spí v tom uháňajúcom sne, ktorý ho už tak dlho obostiera – od chvíle, čo sa vydali na túto veľkú jazdu. Popri ňom sa mihal temný svet a v ušiach mu hlasno spieval vietor. Nevidel nič okrem posúvajúcich sa hviezd a po pravej strane obrovské tiene proti oblohe, kde sa pomkýnali na juhu vrchy. V driemotách sa pokúšal rátať čas a úseky cesty, no pamäť mal ospanlivú a neistú.

Najprv letela tá ukrutne rýchla jazda bez zastávky a potom zbadal na svitaní bledastý zlatý ligot. Prišli do mĺkveho mesta a do veľkého prázdneho paláca na kopci. Ešte ani neboli dobre dnu, keď nad nimi znova preletel okrídlený tieň a ľudia onemeli od strachu. Gandalf sa mu však chlácholivo prihovoril. Nato v kúte zaspal, utrmácaný, ale nepokojný, a nejasne vnímal, že prichádzajú a odchádzajú muži, počul ich hovor a Gandalfa, ktorý im vydával príkazy. A potom šli zasa ďalej, hnali sa do noci. Bola to druhá... nie, tretia noc odvtedy, čo sa pozrel do kameňa. Tá príšerná spomienka ho nadobro vytrhla zo spánku. Striaslo ho a do fičiaceho vetra sa vkradli hrozivé hlasy.

Na nebi vzbĺkol svit a spoza temných valov vyšľahol žltý oheň. Pipin sa v prvej chvíli ustráchane prikrčil, lebo nevedel, do akých hrozivých končín ho Gandalf nesie. Pretrel si oči a zbadal, že je to mesiac, vychádzajúci nad východné tiene. Bol takmer v splne. Noc teda ešte nepokročila a čakajú ich hodiny temnej jazdy. Pomrvil sa a prehovoril.

„Kde sme, Gandalf?“ spýtal sa.

„V ríši Gondor,“ zaznela odpoveď. „Ešte prechádzame krajom Anórien.“

Na chvíľu zavládlo ticho. „Čo je to?“ zvolal náhle Pipin a panicky zovrel Gandalfov plášť. „Pozri! Oheň, červený oheň! Sú tu draci? A pozri – tam je ďalší!“

Gandalf namiesto odpovede hlasno zvolal na Tieňovlasa: „Vpred, Tieňovlas! Musíme sa poponáhľať. Čas sa kráti. Pozri! Vzplanuli strážne ohne Gondoru, volajú o pomoc. Vypukla vojna. Na Amon Dîne je oheň a blčí aj na Eilenachu. Rýchlo sa šíria na západ – Nardol, Erlas, Min-Rimmon, Calenhad a Halifirien na hraniciach s Rohanom.“

Tieňovlas však zvoľnil, prešiel do kroku a nato vztýčil hlavu a zaerdžal. Z tmy odpovedalo erdžanie iných koní. Vzápätí zadupotali kopytá a pomimo sa prehnali traja jazdci, mihli sa v mesačnom svite a zmizli na západe. Tieňovlas sa vzchopil, skočil vpred a opäť sa cez neho ani burácajúci víchor valila noc. Pipina znova začala zmáhať ospanlivosť, a tak nevenoval veľkú pozornosť Gandalfovmu rozprávaniu o gondorských obyčajach a o tom, ako pán mesta dal vybudovať na vrcholoch vzdialených vrchov horského pásma strážne stanovištia, kde sú ustavične v pohotovosti oddýchnuté kone, aby odniesli poslov na sever do Rohanu a na juh do Belfalasu. „Na severe už dávno neplanuli výstražné ohne,“ pokračoval. „Za dávnych čias ich Gondor nepotreboval, lebo mal sedem kameňov.“

Pipin sa nepokojne zahniezdil. „Len zasa pekne spi a nič sa neboj!“ povedal mu Gandalf. „Nejdeš totiž do Mordoru ako Frodo, ale do Minas Tirithu, a tam budeš v najväčšom bezpečí, aké ti dnešný svet môže poskytnúť. Keby Gondor padol alebo sme prišli o Prsteň, potom ťa neochráni ani Grófstvo.“

„To ma veľmi neutešuje,“ zamrmlal Pipin, no jednako mu na oči sadli driemoty. Posledné, čo si pamätal, kým upadol do hlbokého spánku, bol záblesk vysokých bielych štítov, ktoré sa v svite zapadajúceho mesiaca mihotali nad mračnami ako plávajúce ostrovy. Dumal, kde je Frodo a či je už v Mordore, alebo je nebodaj mŕtvy. Nevedel, že Frodo sa z diaľky díva na ten istý mesiac, zapadajúci nad Gondorom pred príchodom dňa.

Pipina prebudili hlasy. Preletel ďalší deň ukrývania a ďalšia noc jazdy. Bolo šero. Opäť sa blížil chladný úsvit a okolo nich sa kúdolila mrazivá sivá hmla. Tieňovlas stál a z jeho spoteného tela sa parilo, no krk držal hrdo vztýčený a nejavil známky únavy. Vedľa neho stálo mnoho vysokých mužov zakrútených do hrubých plášťov a za nimi sa v hmle črtal kamenný múr. Miestami sa zdal poborený, no už na rozhraní noci a dňa sa odtiaľ niesli zvuky chvatnej práce – buchot kladív, klopkanie murárskych kelní a škripot kolies. Tu a tam matne presvitali z hmly fakle a ohne. Gandalf sa zhováral s mužmi, ktorí mu zastúpili cestu, a keď sa Pipin započúval, uvedomil si, že je reč o ňom.

„Áno, teba poznáme, Mithrandir. Ty poznáš heslá Siedmich brán a môžeš ísť,“ vravel veliteľ mužov v plášťoch. „Ale nepoznáme tvojho spoločníka. Čo je zač? Trpaslík z vrchov na severe? V tomto čase u nás nestojíme o cudzincov, ibaže by to boli mocní ozbrojenci, na ktorých pomoc a vernosť by sme sa mohli spoľahnúť.“

„Zaručím sa zaňho pred Denethorovým trónom,“ vyhlásil Gandalf. „A pokiaľ ide o udatnosť, tú nemožno merať vzrastom. Má za sebou viac bitiek a nebezpečenstiev než ty, Ingold, hoci si raz taký veľký ako on, a teraz prichádza z búrlivých udalostí v Isengarde. Nesieme o nich správy, a keby nebol taký ukonaný, prebudil by som ho. Volá sa Pútnik a je to nesmierne statočný muž.“

„Muž?“ zatiahol Ingold pochybovačne a ostatní sa rozosmiali.

„Muž!“ zvolal Pipin, teraz už celkom pri zmysloch. „Vraj muž! To teda nie! Som hobit! A nie som o nič statočnejší, než som muž – možno len občas som statočný, keď to inak nejde. Nedajte sa Gandalfom oklamať!“

„Nejeden z tých, ktorí majú za sebou veľké činy, nemôže o sebe povedať viac,“ utrúsil Ingold. „Ale čo je to hobit?“

„Polovičný,“ odvetil Gandalf. „Nie, nie však ten, o ktorom sa hovorilo,“ dodal rýchlo, keď pobadal úžas na tvárach mužov. „Nie ten, ale jeden z jeho pobratimov.“

„Tak je, ale putoval som s ním,“ povedal Pipin. „A bol s nami Boromir z vášho mesta a zachránil ma v snehu na severe a potom ho zabili, keď ma bránil pred množstvom nepriateľov.“

„Ticho!“ zahriakol ho Gandalf. „Túto smutnú novinu sme mali ako prvému oznámiť jeho otcovi.“

„Už sme to vytušili,“ povedal Ingold. „V poslednom čase sa zjavilo veľa čudesných zlých znamení. Dobre, teraz rýchlo choďte! Pán Minas Tirithu netrpezlivo očakáva každého, kto mu prinesie najnovšie správy o synovi, či už je to muž, alebo...“

„Hobit,“ dopovedal Pipin. „Tvojmu pánovi môžem málo poslúžiť, ale poslúžim, ako len budem môcť, keď si spomeniem na udatného Boromira.“

„Nech sa vám darí!“ rozlúčil sa s nimi Ingold a muži odstúpili, aby mohol Tieňovlas prejsť úzkou bránou v múre. „Kiežby si priniesol v ťažkej chvíli dobrú radu Denethorovi a nám všetkým, Mithrandir!“ zvolal za nimi Ingold. „Lenže nesieš správy o zármutku a nebezpečenstve, ako je vraj tvojím zvykom.“

„Lebo prichádzam zriedkavo. Iba vtedy, keď treba moju pomoc,“ odvetil Gandalf. „Pokiaľ ide o rady, tebe vravím, že s opravou pelennorského múru si sa oneskoril. Proti búrke, ktorá sa už ženie, bude tvojou najlepšou obranou odvaha – a k tomu nádej, ktorú prinášam. Nie všetky správy, ktoré prinášam, sú totiž zlé. Odložte kelne a ostrite meče!“

„Prácu dokončíme do večera,“ povedal Ingold. „Toto je posledná časť hradby, ktorú pripravujeme na obranu. Bude najmenej vystavená útoku, lebo je obrátená smerom k našim priateľom z Rohanu. Vieš o nich niečo? Myslíš, že odpovedia na naše volanie?“

„Áno, prídu. Vybojovali však inde vzadu veľa bitiek. Ani táto cesta a už ani nijaká iná nesmeruje do bezpečia. Buďte ostražití! Nebyť Gandalfa Kuvika, videli by ste, ako sa z Anórienu valí nepriateľské vojsko, a nie rohanskí jazdci. Ešte sa to môže stať. Nech pri vás stojí šťastie a nespite!“

Gandalf sa na Tieňovlasovi rozbehol šírym krajom za Rammas Echorom. Tak volali Gondorčania predsunutý ochranný múr, ktorý prácne vystavali, keď na Ithilien padol Nepriateľov tieň. Ťahal sa vyše tridsať míľ – od úpätí vrchov a potom zasa späť, ohradzujúc Pelennorské polia – krásne a úrodné prímestské svahy a terasy, zvažujúce sa hlboko dolu k Anduinu. Jeho najvzdialenejší bod od mesta ležal na severovýchode dvanásť míľ od Veľkej brány mesta. Tam sa z pochmúrneho brehu díval na dlhé roviny popri rieke a Gondorčania ho v tých miestach vystavali vysoko a pevne. Tam totiž prichádzala múrikmi lemovaná cesta od brodov a mostov Osgiliathu a prechádzala cez stráženú bránu medzi dvoma opevnenými vežami. K mestu sa múr najväčšmi približoval na juhovýchode – na tri míle. Anduin, ktorý širokým oblúkom obtekal vrchy Emyn Arnenu v južnom Ithiliene, sa tam prudko skrúcal na západ a ochranný múr sa v tých končinách dvíhal rovno na jeho brehu. Pod múrom sa ťahali móla a prístaviská Harlondu pre plavidlá, prichádzajúce proti prúdu z južných lénnych území.

Prímestie bol bohatý kraj so šírymi poľami a mnohými sadmi, boli tam gazdovstvá so sušiarňami a sýpkami, košiarmi a kravínmi a v zeleni tam čerivo bublali potôčiky, stekajúce z vysočiny k Anduinu. No pastieri a sedliaci tam sídlili poriedko, lebo väčšina obyvateľov Gondoru žila v siedmich okruhoch mesta alebo vo vysoko položených údoliach pohraničných vrchov Lossarnachu a ešte ďalej na juhu v krásnom Lebennine s jeho piatimi bystrými riekami. V tých končinách žil medzi vrchmi a morom nezdolný národ. Pokladali ho za Gondorčanov, ale mal zmiešanú krv. Boli to nízki, počerní ľudia. Ich praotcovia pochádzali zo zabudnutých národov, ktoré prebývali za Temnoveku pred príchodom kráľov v podhoriach. No ďalej vo veľkom léne Belfalas sídlilo v prímorskom hrade Dol Amroth knieža Imrahil a v jeho žilách i v žilách jeho ľudu kolovala vznešená krv. Boli to vysokí a hrdí ľudia s očami sivými ako more.

Keď Gandalf istý čas uháňal a svit na nebi jasnel, Pipin sa prebudil a rozhliadol sa. Po ľavej strane sa rozkladalo more hmly, ktoré sa dvíhalo k skľučujúcemu tieňu na východe. Po pravici však dvíhali hlavy vysoké vrchy, ťahajúce sa od západu k náhlemu, strmému zakončeniu, ani čo by tam v pradávnych časoch utvárania zeme Anduin prerazil veľkú bariéru a vymlel velikánske údolie, ktoré sa malo stať dejiskom bitiek a sporov. A tam, kde sa Ered Nimrais, čiže Biele hory končili, Pipin zbadal, ako bol sľúbil Gandalf, tmavú masu hory Mindolluin so sýtopurpurovými tieňmi kotlín a vysokou trávou, belejúcou sa v prichádzajúcom dni. A na jej ostrohu ležalo Strážené mesto so siedmimi kamennými valmi, ktoré boli také mocné a staré, akoby ich nikto ani nestaval, ale vytesali ich z kostí zeme ruky obrov.

Kým ohromený Pipin hľadel, sivasto neurčité valy v brieždení zbeleli a potom sa zľahka rozčervenali. Nad tiene na východe sa odrazu vyhuplo slnko a vyslalo lúč, ktorý udrel do tváre mesta. A Pipin hlasno vykríkol, lebo Ecthelionova veža, čnejúca vysoko uprostred najvyššieho valu, zažiarila proti nebu, ligotajúc sa ako perlovostrieborný bodec, vysoká, krásna a súmerná. Jej hrot sa iskril ako vykovaný z kryštálov, na cimburiach sa zavlnili v rannom vánku biele zástavy a doďaleka zazneli zvonivé hlasy strieborných trúb.

Tak prišli Gandalf a Pipin pri východe slnka k Veľkej bráne gondorských mužov a jej železné vráta sa pred nimi otvorili.

„Mithrandir! Mithrandir!“ volali muži. „Teraz vieme, že búrka je už blízko!“

„Už je u vás,“ povedal Gandalf. „Priletel som na jej krídlach. Nechajte ma prejsť! Musím k vášmu pánovi Denethorovi, kým je ešte správcom. Nech sa stane čokoľvek, je koniec Gondoru, aký ste poznali. A teraz ma nechajte prejsť!“

Muži sa na jeho panovačný hlas rozostúpili a už sa ho na nič nepýtali, hoci užasnuto hľadeli na hobita, ktorý sedel pred ním, a na koňa, ktorý ho niesol. Na koňoch tu jazdili zriedkavo a v uliciach ich bolo vídať málokedy – iba keď niekam vyrážal Denethorov posol. Ľudia si vraveli: „To je predsa jeden z veľkých žrebcov rohanského kráľa, nie? Možno nás onedlho prídu posilniť Rohirrimovia.“ Tieňovlas však hrdo kráčal hore sa vinúcou cestou.

Minas Tirith bolo totiž vystavané na siedmich plošinách vytesaných do úbočia hory. Každá plošina bola obohnaná hradbou a v každej hradbe bola brána. Brány však nestáli v jednej línii. Veľká brána sa nachádzala v najvýchodnejšom oblúku mestského opevnenia, ďalšia bola južnejšie, tretia zasa severnejšie a takto kľukato až hore. Dláždená cesta vedúca hore k citadele preto križovala úbočie hory. Zakaždým keď prechádzala líniou Veľkej brány, viedla klenutým tunelom, ktorý prerážal mohutný skalný masív, rozdeľujúci svojou ohromnou masou napoly všetky mestské okruhy okrem prvého. Za prvotného formovania hory, ale sčasti aj vyspelým umením a prácou za dávnych vekov vznikla totiž v úzadí širokého nádvoria za Veľkou bránou vežovitá kamenná bašta, ktorej hrana, ostrá ako lodná prova, smerovala na východ. Kamenná bašta sa dvíhala až po samú vrchnú plošinu, kde ju korunovalo cimburie, a tí, čo boli v citadele, sa mohli z vrcholu tejto horskej lode dívať ako námorníci strmo dolu na Veľkú bránu sedemsto stôp pod sebou. Aj vstup do citadely, prerazený srdcom skaly, smeroval na východ. Odtiaľ viedol až k siedmej bráne dlhý, lampášmi osvetlený svah. Tak sa ľudia dostali na horné, čiže Fontánové nádvorie na úpätí Bielej veže, ktorá súmerne čnela až do výšky päťdesiatich siah, kde na jej hrote vo výške tisíc stôp nad planinou povievala zástava správcu.

Bola to naozaj mocná citadela, a kým vnútri ostávala čo len hŕstka mužov, schopných držať zbraň, nemohlo ju dobyť ani celé vojsko. Nádej mohol mať nepriateľ, iba keby sa dostal dozadu a zliezol po nižších predhoriach Mindolluinu na úzky hrebeň, spájajúci Strážny vrch s masívom hory. Hrebeň, ktorý sa dvíhal do výšky piatej hradby, však lemovali veľké valy až k priepasti pod jeho západným koncom. V tomto priestore medzi horou a vežou stáli vo večnom mlčaní príbytky a klenuté hrobky dávnych kráľov a veľmožov.

Pipin hľadel s rastúcim úžasom na veľké kamenné mesto, také veľké a honosné, o akom sa mu nikdy ani len nesnívalo. Bolo väčšie a mohutnejšie než Isengard a oveľa krajšie. Jednako však rok za rokom upadalo a už mu chýbala polovica ľudí, ktorí v ňom mohli poľahky sídliť. V každej ulici minuli zopár veľkých domov alebo sídel, ktoré mali nad dverami a klenutými bránami vytesané prekrásne písmená neznámych a starobylých tvarov. Pipin usúdil, že sú to mená významných mužov a ich príbuzných, ktorí tam kedysi bývali. Teraz v nich vládlo ticho a na ich priestranných nádvoriach sa nerozliehali nijaké kroky, zo siení nebolo počuť nijaké hlasy, z dverí a prázdnych okien nevyzrela jediná tvár.

Napokon vyšli z tieňa k siedmej bráne a teplé slnko, ktoré svietilo za riekou na Froda, kráčajúceho po čistinách Ithilienu, sa tu hrejivo opieralo o hladké múry, o pevne zakorenené piliere a o veľký oblúk s klenákom vytesaným do podoby kráľovskej hlavy. Gandalf zosadol, lebo do citadely nesmel nijaký kôň. Tieňovlas strpel, aby ho odviedli, keď mu pán čosi ticho povedal.

Stráže pri bráne boli oblečené do čierneho a na hlavách mali prilbice zvláštneho tvaru – vysoké, s dlhými lícnicami, priliehajúcimi k tvári, a nad nimi sa vystierali biele krídla morských vtákov. Prilby sa však blýskali strieborným ohňom, lebo ich ukuli z mithrilu, ktorý bol dedičstvom slávnych starých čias. Na čiernych kabátcoch mali strážcovia vyšitý biely strom, snežne kvitnúci pod striebornou korunou, a mnohocípe hviezdy. Bola to rovnošata Elendilových dedičov a dnes ju v Gondore nosili už iba stráže citadely pred Fontánovým nádvorím, kde kedysi rástol Biely strom.

Zvesť o ich príchode sa už zrejme rozšírila, lebo ich hneď mlčky a bez otázok vpustili. Gandalf sa rýchlym krokom pustil cez bielo vydláždené nádvorie. V rannom slnku tam ihravo vyskakovala utešená fontána, okolo ktorej sa rozkladala zelená pažiť. No uprostred sa skláňal nad jazierkom suchý strom a striekajúca vlaha smutne kvapkala z jeho neplodných, polámaných konárov späť do priezračnej vody.

Pipin, náhliaci sa za Gandalfom, naň hodil okom. Vyzerá trúchlivo, pomyslel si, a položil si otázku, prečo tu nechávajú mŕtvy strom, keď všetko ostatné tak pekne udržiavajú.

Sedem hviezd, sedem kameňov a biely strom.

V mysli sa mu vynorili slová, ktoré kedysi zamrmlal Gandalf. Vzápätí stál pri dverách do veľkej siene pod žiarivou vežou, prešiel za Gandalfom popri vysokých, mĺkvych dverníkoch a vstúpil do chladivého, ozvenou šepotajúceho šera kamenného paláca.

Vykročili dlhou a prázdnou dláždenou chodbou a Gandalf cestou ticho povedal Pipinovi: „Dávaj si pozor na slová, majster Pútnik! Teraz nie je chvíľa na hobitskú prostorekosť. Théoden je milý starec. Denethor je iného razenia – pyšný a rafinovaný, pochádza z oveľa vznešenejšieho a mocnejšieho rodu, hoci ho nevolajú kráľ. Bude sa však zhovárať prevažne s tebou a zahrnie ťa otázkami, lebo mu môžeš povedať o jeho synovi Boromirovi. Nesmierne ho miloval, možno až priveľmi, asi práve preto, že si boli takí nepodobní. Usúdi, že pod pláštikom tejto lásky ľahšie vytiahne z teba ako zo mňa, čo chce vedieť. Nepovedz mu viac než treba a mlč o Frodovom poslaní. O to sa v pravý čas postarám ja. Ani o Aragornovi nehovor, ak nebudeš musieť.“

„Prečo? Čo je na Chodcovi zlé?“ šepol Pipin. „Veď sem chcel prísť, nie? A onedlho aj tak príde.“

„Možno, možno,“ odbavil ho Gandalf netrpezlivo. „No ak príde, príde pravdepodobne tak, ako to nikto nečaká, ani len Denethor. Tak to bude lepšie. Prinajmenšom by sme nemali jeho príchod ohlásiť my.“

Gandalf zastal pred vysokými dverami z lešteného kovu. „Počuj, majster Pipin, už niet času, aby som ťa poučil o dejinách Gondoru. Bolo by bývalo dobre, keby si sa o nich bol niečo dozvedel, keď si ešte v lesoch Grófstva vyberal hniezda a chodil poza školu. Rob, ako ti hovorím! Nie je veľmi múdre priniesť mocnému pánovi správu o smrti jeho dediča a zároveň sa priveľmi rozširovať o príchode toho – ak vôbec príde –, kto si bude nárokovať kráľovstvo. Stačí?“

„Kráľovstvo?“ vyhŕkol Pipin prekvapene.

„Áno,“ prisvedčil Gandalf. „Ak si celý čas chodil so zapchatými ušami a spiacim mozgom, teraz sa prebuď!“ A zaklopal na dvere.

Dvere sa otvorili, ale nebolo vidieť, kto ich otvára. Pipin pred sebou uzrel rozľahlú sieň. Svetlo do nej prenikalo hlboko vsadenými oblokmi po oboch stranách za širokými priestormi, vytvorenými vysokými stĺpmi, ktoré niesli strop. Tieto monolity z čierneho mramoru sa dvíhali k veľkým hlaviciam, vytesaným do podoby nezvyčajných zvierat a listov. Vysoko v prítmí sa matne, zlatisto ligotala široká klenba, vykladaná plynulými mnohofarebnými ornamentmi. V celej dlhej a dôstojnej sieni nebolo vidieť nijaké závesy, nijaké historické výjavy na tkaninách, vôbec nič tkané alebo drevené. Medzi stĺpmi stála iba mlčanlivá družina vysokých postáv, vytesaných z chladného kameňa.

Pipinovi tie postavy zrazu pripomenuli pritesané skaly Argonathu, a ako sa díval tou uličkou dávno zosnulých kráľov, padla naňho tieseň. Na druhom konci sa dvíhali mnohé schody, vedúce k vysokému trónu pod mramorovým baldachýnom v tvare prilby s korunou. Za trónom bol do steny vytesaný rozkvitnutý strom, vykladaný drahými kameňmi. No trón bol prázdny. Na úpätí schodišťa na najnižšom schode, širokom a hlbokom, stálo čierne neozdobené kamenné kreslo, v ktorom sedel starec so zvesenou hlavou, hľadiaci si na lono. V ruke držal bielu paličku so zlatou hlavicou. Nezdvihol hlavu. Gandalf a Pipin k nemu dôstojne kráčali po dlhej podlahe. Zastali tri kroky pred jeho podnožkou. Vtedy Gandalf prehovoril.

„Buď pozdravený, pán a správca Minas Tirithu, Denethor, Ecthelionov syn! Prichádzam v tejto temnej hodine s radou a zvesťami.“

Denethor až vtedy zdvihol hlavu. Pipin uvidel jeho ostro rezanú tvár s hrdými črtami a slonovinovou pokožkou a dlhý orlí nos medzi tmavými hlbokými očami. Pripomínal mu skôr Aragorna než Boromira.

„Vskutku je to temná hodina, a v takých časoch zvyčajne prichádzaš, Mithrandir,“ prehovoril starý Denethor. „Všetky znamenia predpovedajú, že osud Gondoru sa napĺňa, no pre mňa nie sú teraz tieto chmáry také temné ako moje vlastné chmáry. Povedali mi, že vedieš toho, kto videl umierať môjho syna. To je on?“

„To je on,“ prikývol Gandalf. „Jeden z dvoch. Ten druhý je s Théodenom z Rohanu a možno príde neskôr. Ako vidíš, sú to poloviční, lenže toto nie je ten, o ktorom hovorili znamenia.“

„Napriek tomu polovičný,“ zahundral Denethor pochmúrne. „Málo lásky prechovávam k tomu slovu od chvíle, čo prišli tie prekliate slová, znepokojujúce naše myšlienky, a odviedli môjho syna na nerozvážnu púť v ústrety smrti. Môj Boromir! Teraz ho potrebujeme. Namiesto neho mal ísť Faramir.“

„Bol by šiel,“ povedal Gandalf. „Nebuď vo svojom zármutku nespravodlivý! Boromir si toto poslanie vyžiadal a nebol by strpel, aby ho dostal niekto iný. Bol to panovačný muž a bral si, po čom zatúžil. Dlho som s ním putoval a veľa som sa dozvedel o jeho povahe. Hovoríš však o jeho smrti. Dopočul si sa o nej, prv ako sme prišli?“

„Dostal som toto,“ odvetil Denethor. Odložil paličku a vzal z lona predmet, na ktorý sa predtým díval. Oboma rukami dvihol polovice rozštiepeného rohu – rohu z divého vola, stiahnutého striebornou obručou.

„To je roh, ktorý stále nosil Boromir!“ zvolal Pipin.

„Tak je,“ prikývol Denethor. „Nosil som ho i ja a nosil ho vždy najstarší syn nášho rodu od dávno minulých čias, kým nevymreli králi, odvtedy ako Mardilov otec Vorondil lovil Arawov divý dobytok na ďalekých pláňach Rhûnu. Pred trinástimi dňami som počul jeho nezreteľné trúbenie zo severných plání a potom mi ho priniesla rieka. Zlomený. Už nikdy nezatrúbi.“ Odmlčal sa a zaľahlo ťaživé ticho. Odrazu uprel čierny pohľad na Pipina. „Čo mi o tom povieš ty, polovičný?“

„Trinásť... trinásť dní,“ vytisol zo seba Pipin zadŕhavo. „Áno, tak to bude. Tak. Stál som pri ňom, keď trúbil. Ale nijaká pomoc neprišla. Iba viac ohyzdov.“

„Teda si bol pri tom?“ Denethor uprel na Pipina prenikavý pohľad. „Povedz mi viac! Prečo neprišla pomoc? Ako to, že ty si vyviazol, a on nie, taký mocný muž, keď mal proti sebe len ohyzdov?“

Pipin očervenel a zabudol na strach. „Aj najmocnejšieho môže skoliť jediný šíp, a Boromira prebodlo veľa šípov,“ odvetil. „Keď som ho videl naposledy, zviezol sa pri strome na zem a vytrhával si z boku šíp. Potom som zamdlel a zajali ma. Viac som ho nevidel, viac neviem. Ctím si však jeho pamiatku, lebo bol nesmierne udatný. Zomrel, aby nás zachránil – môjho pobratima Chicholma a mňa –, keď nás v lese zaskočili vojaci Temného pána. Hoci padol a neuspel, moja vďačnosť nie je o nič menšia.“

Nato pozrel Denethorovi do očí, lebo sa v ňom akosi zvláštne prebudila hrdosť a ešte vždy ho škrelo pohŕdanie a podozrenie v starcovom chladnom hlase. „Taký veľký pán ľudí bude nepochybne pokladať službu polovičného zo severu Grófstva za nepatrnú. No nech je, aká je, ponúkam ti ju na splatenie svojho dlhu.“ Rozhrnul si sivý plášť, vytasil svoj malý meč a položil ho Denethorovi k nohám.

Po starcovej tvári sa mihol slabý úsmev ani záblesk chladného slnka za zimného podvečera. Sklonil hlavu, odložil úlomky rohu a vystrel ruku. „Podaj mi tú zbraň!“ rozkázal.

Pipin zdvihol meč a podal mu ho rukoväťou dopredu. „Odkiaľ je?“ spýtal sa Denethor. „Spočívajú na ňom mnohé, premnohé roky. Zaiste ho ukuli v dávnej minulosti naši príbuzní na severe, však?“

„Pochádza z mohýl, ktoré ležia na hraniciach mojej domoviny,“ odvetil Pipin. „Dnes tam však sídlia len zlé príšery, o ktorých by som nerád rozprával.“

„Vidím, že ťa obostierajú zvláštne príbehy,“ povedal Denethor. „Opäť sa ukazuje, že vzhľad človeka – aj polovičného – môže klamať. Prijímam tvoje služby. Nedáš sa zastrašiť slovami a vieš neohrozene prehovoriť, hoci nám tu na juhu znie tvoja reč čudne. V nadchádzajúcich dňoch budeme potrebovať všetkých, čo sú neohrození, či už veľkých, alebo malých. Teraz mi zlož prísahu!“

„Vezmi meč za rukoväť a opakuj po pánovi, ak si sa na to rozhodol!“ povedal Gandalf.

„Rozhodol som sa,“ vyhlásil Pipin.

Denethor si položil meč na kolená. Pipin priložil ruku na rukoväť a pomaly opakoval po Denethorovi:

„Týmto prisahám vernosť a službu Gondoru a pánovi a správcovi tejto ríše. Budem hovoriť a mlčať, konať a zdržiavať sa konania, prichádzať a odchádzať, v núdzi i v dostatku, v mieri i vo vojne, živý a umierajúci, od tejto hodiny, až kým ma môj pán neprepustí, alebo si ma nevezme smrť alebo sa neskončí svet. Tak prisahám ja Pútnik, Paladinov syn z Grófstva polovičných.“

„A ja, Denethor, Ecthelionov syn, pán Gondoru a správca veľkokráľa, tieto slová počujem, nezabudnem ich a neopomeniem odmeniť, čo je dané – vernosť láskou, statočnosť poctou, porušenie prísahy pomstou.“ Nato prijal Pipin svoj meč a zasunul si ho do pošvy.

„A teraz môj prvý príkaz,“ povedal Denethor. „Prehovor a nemlč! Rozpovedz mi celý svoj príbeh a dbaj, aby si si spomenul na všetko o mojom synovi Boromirovi. Sadni si a začni!“ Po týchto slovách udrel na malý strieborný gong pri svojej podnožke a hneď sa zjavili sluhovia. Pipin si uvedomil, že stáli v prístenkoch po oboch stranách dverí, takže ich s Gandalfom pri príchode nezbadali.

„Prineste pre hostí nápoje, jedlo a stoličky a hodinu nech nás nikto nevyrušuje!“ rozkázal Denethor a obrátil sa ku Gandalfovi. „Viac času nemám, lebo ma ťaží veľa iných starostí,“ povedal. „Na prvý pohľad hádam dôležitejších, ale pre mňa nie takých naliehavých. Možno sa ešte pozhovárame večer.“

„Dúfam, že to bude skôr,“ povedal Gandalf. „Nehnal som sa sem z Isengardu štyristopäťdesiat míľ rýchlosťou vetra, len aby som ti priviedol jedného malého bojovníka, nech by bol hocako neohrozený. Vari pre teba nič neznamená, že Théoden vybojoval veľkú bitku, že Isengard padol a že som zlomil Sarumanovu palicu?“

„Znamená to pre mňa veľa. Ale o týchto činoch viem už dosť, aby som si poradil s hrozbou z východu.“ Spočinul čiernymi očami na Gandalfovi a Pipin v tej chvíli postrehol ich vzájomnú podobu a vycítil medzi nimi napätie – takmer akoby sa im z oka do oka ťahala tlejúca čiara, ktorá môže v hociktorej chvíli vzbĺknuť plameňom.

Denethor pripomínal veľkého čarodejníka skôr ako Gandalf, pôsobil kráľovskejšie, krajšie a mocnejšie. A starobylejšie. No iným zmyslom než zrakom Pipin vycítil, že Gandalf má väčšiu moc a hlbšiu múdrosť. A vznešenejšiu, hoci akosi zahalenú majestátnosť. A bol starší, oveľa starší. „O koľko starší?“ položil si otázku a potom sa zadumal nad tým, aké je čudné, že o tom ešte nikdy nerozmýšľal. Stromobrad čosi vravel o čarodejníkoch, ale jemu ani vtedy akosi nezišlo na um, aby medzi nich zaradil Gandalfa. Kto je Gandalf? V akom vzdialenom čase a končinách prišiel na svet a kedy z neho odíde? Tu sa z tohto rozjímania vytrhol a videl, že Denethor a Gandalf si ešte stále hľadia do očí, akoby si čítali myšlienky. Prvý odvrátil pohľad Denethor.

„Áno, kamene sú vraj stratené, no jednako páni Gondoru majú stále bystrejší zrak ako ľudia nižšieho postavenia a dostávajú množstvo správ,“ povedal Denethor. „Sadnite si!“

Prišli sluhovia so stoličkou a s nízkym stolčekom a jeden priniesol tácňu so striebornou karafou, pohárikmi a bielymi koláčikmi. Pipin si sadol, ale nemohol odtrhnúť pohľad od starého veľmoža. Skutočne naňho pozrel s náhlym zábleskom v očiach, alebo sa mu to len zamarilo, keď hovoril o kameňoch?

„A teraz mi rozpovedz svoj príbeh, lénnik môj,“ vyzval Denethor Pipina spoly láskavo, spoly posmešne. „Slová toho, s kým sa môj syn natoľko spriatelil, budú vítané.“

Pipin nikdy nezabudol na tú hodinu vo veľkej sieni pod prenikavým pohľadom pána Gondoru, keď ho znova a znova bodali lišiacke otázky. Celý čas pritom vnímal po svojom boku Gandalfa, ktorý striehol, počúval a potláčal (ako Pipin cítil) narastajúci hnev a netrpezlivosť. Keď hodina prešla a Denethor opäť udrel na gong, Pipin bol na konci so silami. „Nemôže byť viac ako deväť hodín,“ pomyslel si. „Zjedol by som aj trojo raňajok.“

„Zaveďte pána Mithrandira do pripraveného príbytku,“ rozkázal Denethor. „Jeho spoločník môže nateraz bývať s ním, ak si želá. Dajte rozhlásiť, že mi odprisahal službu a že tu bude známy pod menom Pútnik, Paladinov syn. Naučte ho menej dôležité heslá. A kapitánom odkážte, aby ma tu čakali s úderom tretej hodiny!“

Nato sa obrátil ku Gandalfovi. „A ty, pane môj, príď tiež, a môžeš prichádzať, ako a kedy budeš chcieť. Nikto ti nebude brániť, keď za mnou prídeš v ktorúkoľvek hodinu, s výnimkou krátkych hodín môjho spánku. Nechaj vyprchať svoj hnev na pochabosť starca a potom sa vráť a poteš ma!“

„Pochabosť?“ vyštekol Gandalf. „To veru nie, pane môj. Keď starecky zdetinštieš, zomrieš. Ty však vieš využívať aj svoj žiaľ ako pláštik. Myslíš, že som nepochopil tvoj zámer, keď hodinu vypočúvaš toho, kto vie najmenej, a mňa necháš sedieť?“

„Ak si pochopil, buď spokojný,“ odvrkol Denethor. „Pochabá by bola taká pýcha, ktorá by v núdzi pohŕdala radou a pomocou. Ty tieto dary rozdávaš podľa vlastných zámerov. Pán Gondoru sa však nestane nástrojom iných mužov, hoci by mali tie najlepšie ciele. Preňho niet na tomto svete vyššieho cieľa než dobro Gondoru. A vláda v Gondore, pane môj, je v mojich rukách a v ničích iných, kým opäť nepríde kráľ.“

„Kým opäť nepríde kráľ?“ zopakoval Gandalf. „Nuž tak, pán môj správca, tvojou úlohou je zachovať aspoň aké-také kráľovstvo, kým tá udalosť nenastane – hoci ju už očakávajú nemnohí. Pri tejto úlohe dostaneš všetku pomoc, o akú sa ti uráči požiadať. Chcem ti však povedať toto – ja nevládnem nijakej ríši – ani Gondoru, ani nijakej inej, veľkej či malej. Mojou povinnosťou je však uchrániť všetko, čo je hodné jestvovania na tomto svete. A ja túto úlohu splním, aj keby len sčasti, hoci by Gondor zahynul, ak prečká túto noc niečo, čo sa ešte môže rozvinúť do krásna alebo priniesť ovocie či rozkvitnúť. Lebo i ja som správca. To si nevedel?“ Po týchto slovách sa zvrtol a rýchlym krokom vyšiel zo siene. Pipin drobčil popri ňom.

Gandalf oňho celou cestou ani raz nezavadil pohľadom a nepovedal mu ani slovko. Pri dverách siene sa ich ujal sprievodca a viedol ich cez Fontánové nádvorie do uličky medzi vysokými kamennými domami. Niekoľko ráz zabočili a napokon došli k domu pri severnom múre citadely neďaleko hrebeňa, ktorý spájal návršie s horou. Vnútri ich zaviedol po širokom vytesanom schodišti do izby na prvom podlaží nad ulicou. Bola pekná, svetlá a vzdušná s peknými závesmi matnozlatého lesku bez vzorov. Zariadená bola úsporne – stál v nej iba malý stolík, dve stoličky a lavica. Po oboch stranách však boli prístenky so závesmi, za ktorými boli pripravené postele a pri nich nádoby s vodou a umývadlá. Tri vysoké úzke obloky hľadeli na sever na veľký oblúk Anduinu, dosiaľ zahaleného hmlou, a ďalej na Emyn Muil a ďaleký Rauros. Pipin musel vyliezť na lavicu, aby videl cez širokú kamennú podobločnicu.

„Hneváš sa na mňa, Gandalf?“ spýtal sa, keď ich sprievodca vyšiel a zatvoril dvere. „Robil som, čo som mohol.“

„To ti verím!“ povedal Gandalf a z ničoho nič sa rozosmial. Zastal si vedľa Pipina, objal ho okolo pliec a zadíval sa von oblokom. Pipin trocha začudovane hodil okom na jeho tvár, ktorá bola tak blízko, lebo ten smiech znel veselo a radostne. V Gandalfovej tvári pobadal sprvu len ustarostené, smutné vrásky, no keď sa prizrel pozornejšie, postrehol pod tým všetkým veľkú radosť. Ba priam fontánu veselosti, ktorá by rozosmiala celé kráľovstvo, keby vytryskla.

„Naozaj si robil, čo si mohol,“ zopakoval Gandalf. „A dúfam, že sa tak skoro zasa nedostaneš medzi mlynské kamene takých dvoch strašných starcov. Tak či onak, pán Gondoru sa od teba dozvedel viac, než sa nazdávaš, Pipin môj. Nemohol si zatajiť, že Boromir neviedol družinu z Morie a že bol medzi vami ktosi veľmi vážený, kto mieril do Minas Tirithu a mal vychýrený meč. V Gondore veľa rozmýšľajú o starodávnych príbehoch, a keď Boromir odišiel, Denethor hodne hĺbal nad veršami a nad slovami Isildurova skaza.

Nie je ako iní ľudia dnešných čias, Pipin, a nech má akýchkoľvek predkov, akousi náhodou sa stalo, že mu v žilách prúdi takmer čistá krv Západnej ríše a rovnako jeho druhému synovi Faramirovi. Nie však Boromirovi, ktorého miloval najväčšmi. Je jasnozrivý. Ak sa na to upne, je schopný vyčítať, čo sa odohráva v mysliach iných ľudí, aj keď sú ďaleko. Ťažko ho oklamať a je nebezpečné pokúšať sa o to.

Na to nezabúdaj. Prisahal si mu službu. Neviem, čo ti to vnuklo do hlavy alebo do srdca, ale urobil si dobre. Nebránil som tomu, lebo šľachetným skutkom by nemal stáť v ceste chladný rozum. Dojalo ho to, a povedal by som, že aj pobavilo. Aspoň sa teraz môžeš voľne pohybovať po Minas Tirithe – keď nebudeš v službe. Má to však aj druhú stránku. Podliehaš jeho rozkazom a on na to nezabudne. Buď ustavične ostražitý!“

Zmĺkol a vzdychol si. „Nuž čo, zbytočne dumať, čo prinesie zajtrajšok. Jedno je isté – odteraz bude nadlho každý zajtrajšok horší ako dnešok. Tomu už nemôžem nijako zabrániť. Šachovnica je na stole a figúrky sú rozložené. Jedna z nich, ktorú veľmi túžim nájsť, je Faramir, Denethorov dedič. Sotva je v meste, ale nemám čas zbierať správy. Musím už ísť, Pipin. Musím ísť na tú radu pánov a čo najviac sa dozvedieť. Na ťahu je však nepriateľ a onedlho rozohrá partiu naplno. Pešiaci podľa všetkého uvidia rovnako veľa ako ostatní, Pútnik, Paladinov syn a vojak Gondoru. Naostri si meč!“

Podišiel k dverám a tam sa obrátil. „Ponáhľam sa, Pipin,“ povedal. „Urob mi láskavosť, keď pôjdeš von. Urob to, ešte kým si oddýchneš, ak nie si priveľmi ustatý. Zájdi sa pozrieť, ako je ustajnený Tieňovlas. Sú tu k zvieratám dobrí, lebo je to dobrý a múdry národ, ale s koňmi to nevedia ako iní.“

S týmito slovami Gandalf odišiel. Len čo bol preč, z citadely sa ozval priezračný, lahodný zvon. Odbil tri razy, akoby sa povetrím nieslo striebro, a zmĺkol – tretia hodina po východe slnka.

Pipin sa o chvíľu pobral dolu schodmi a vyzrel na ulicu. Slnko už jasne svietilo a hrialo a veže a vysoké domy vrhali na západ dlhé, ostré tiene. Vysoko v modrastom povetrí dvíhala bielu prilbu a snežný háv hora Mindolluin. Po meste chodili sem a ta ozbrojení muži, lebo po zaznení zvonu sa akiste striedali stráže.

„V Grófstve by sme povedali, že je deväť,“ povedal si nahlas Pipin. „Čas na výdatné raňajky pri otvorenom okne za jarného slnka. Veru by som si zajedol! Raňajkujú títo ľudia vôbec? Alebo už majú po raňajkách? A kedy a kde obedujú?“

Po chvíli si všimol muža, oblečeného v čierno-bielom, ktorý sa k nemu blížil úzkou ulicou zo stredu citadely. Pipin sa cítil osamelý a rozhodol sa, že ho osloví, keď bude prechádzať popri ňom. To však nemusel, lebo muž kráčal rovno k nemu.

„Ty si Pútnik Polovičný?“ povedal. „Povedali mi, že si odprisahal službu pánovi a mestu. Vitaj!“ Podal mu ruku a Pipin mu ňou potriasol.

„Volám sa Beregond a som Baranorov syn. Dnes ráno nemám službu. Poslali ma, aby som ťa naučil heslá a oboznámil ťa s vecami, ktoré určite chceš vedieť. A ja sa zasa chcem všeličo dozvedieť o tebe. U nás sme ešte nikdy nevideli polovičného. Čo-to sme o nich počuli, lenže v povestiach, ktoré poznáme, sa o nich hovorí málo. Okrem toho si Mithrandirovým priateľom. Poznáš ho dobre?“

„Nuž, skôr by som povedal, že o ňom viem. Viem o ňom celý svoj krátky život,“ odvetil Pipin. „A v poslednom čase som s ním veľa putoval. Lenže v jeho knihe je toho veľa na čítanie a ja som sa dostal len po druhú či tretiu stránku. No hádam ho poznám celkom dobre, pravda, s výnimkou niekoľkých iných. Myslím, že z našej družiny ho naozaj dobre poznal iba Aragorn.“

„Aragorn?“ začudoval sa Beregond. „Kto je to?“

„No...“ Pipin sa zrazu zbadal, „... jeden človek, čo s nami chodil. Teraz je, myslím, v Rohane.“

„Áno, počul som, že si bol aj v Rohane. Aj naň by som sa ťa chcel povypytovať, lebo tú malú nádej, ktorá nám ešte zostáva, upíname na Rohan. Ale zabúdam na to, s čím ma za tebou poslali – najprv odpovedať, na čo sa budeš pýtať ty. Čo by si teda chcel vedieť, majster Pútnik?“

„Nuž, ak smiem, vieš, jedna otázka ma teraz dosť páli a tou je... takpovediac... čo raňajky a tak? Kedy sa u vás je, tak to myslím, a kde je jedáleň, ak vôbec také niečo máte? A hostince? Díval som sa po nich, keď sme sem šli, ale ani jeden som nevidel. Aby si rozumel, celou cestou ma posilňovala predstava na dúšok dobrého piva, keď prídeme do obydlí múdrych a zdvorilých ľudí.“

Beregond sa naňho vážne zadíval. „Aha, starý vojak,“ pokyvkal hlavou. „Vraví sa, že muži, ktorí idú do bojov, sa vždy tešia na najbližšie jedlo a pitie. Ja osobne som veľa sveta nepochodil. Ty si teda dnes ešte nemal nič v ústach?“

„No... ak mám byť zdvorilý, mal, to áno,“ odvetil Pipin. „Pohár vína a jeden či dva biele koláčiky z láskavosti vášho pána. No zato ma hodinu naťahoval na škripec otázkami a pri takej robote človek vyhladne.“

Beregond sa zasmial. „U nás sa hovorí, že malí muži konajú pri stole veľké činy. Najedol si sa však dobre, ako všetci muži v citadele, a s väčšou poctou. Toto je pevnosť a strážna veža a teraz sme vo vojnovom stave. Vstávame pred východom slnka, za sivého brieždenia niečo zhltneme a pri otvorení brán ideme do služby. Ale nezúfaj!“ Beregond sa znova zasmial, keď videl zdesenie na Pipinovej tvári. „Tí, čo majú naozaj ťažkú službu, sa predpoludním niečím posilnia. Potom máme nápoludník, ktorý jeme napoludnie alebo o čosi neskôr, ako služba dovolí. A pri západe slnka sa všetci zídu k hlavnému jedlu a vládne pri ňom veselie, aké len možno z ľudí v týchto časoch ešte vykresať. Poď, trocha sa prejdeme, potom si nájdeme dajaké občerstvenie, najeme a napijeme sa na cimburí a poobdivujeme toto krásne predpoludnie.“

„Počkaj!“ Pipin sa začervenal. „Pažravosť, alebo po vašom zdvorilo hlad, mi celkom vyhnal z hlavy inú vec. Gandalf, alebo Mithrandir, ako ho voláte vy, ma požiadal, aby som sa pozrel na jeho koňa – na Tieňovlasa, na toho veľkého žrebca z Rohanu a miláčika tamojšieho kráľa, ako som počul. Kráľ ho však Mithrandirovi daroval za preukázané služby. Jeho nový pán ho má radšej než väčšinu ľudí, a ak toto mesto čo len trocha stojí o Mithrandirovu náklonnosť, postará sa o Tieňovlasa s náležitou úctou. Ba ešte starostlivejšie ako o tohto hobita, ak je to vôbec možné.“

„Hobita?“ začudoval sa Beregond.

„Tak si hovoríme,“ vysvetlil Pipin.

„Teší ma, že sa to dozvedám, lebo teraz môžem povedať, že cudzí prízvuk nekazí krásnu reč, a hobiti majú krásnu reč. Ale poď! Zoznámiš ma s tým skvelým koňom. Mám rád zvieratá, ale v tomto kamennom meste ich vidíme málokedy. Môj rod totiž prišiel z horských údolí a ešte predtým z Ithilienu. Ale nič sa neboj! Pobudneme tam krátko, bude to len zdvorilostná návšteva, a potom hor sa do komôr s jedlom!“

Pipin zistil, že Tieňovlasa ustajnili dobre a starajú sa oňho, ako treba. V šiestom okruhu za hradbami citadely stálo zopár pekných stajní, kde držali neďaleko obydlí pánových jazdeckých poslov niekoľko rýchlych koní. Na príkaz Denethora alebo jeho hlavných kapitánov boli posli pripravení v každej chvíli vyraziť. Teraz boli všetky kone i jazdci preč.

Keď vstúpil Pipin do stajne, Tieňovlas zaerdžal a obzrel sa. „Dobré ráno,“ pozdravil ho Pipin. „Gandalf príde, len čo bude môcť. Má veľa práce, ale posiela pozdravy a ja sa mám presvedčiť, či sa ti dobre vodí. Dúfam, že po takej veľkej námahe oddychuješ.“

Tieňovlas pohodil hlavou a zadupal. Dovolil však, aby ho Beregond zľahka potľapkal po hlave a pohladkal po mocných bokoch.

„Vyzerá, akoby túžil po poriadnom behu, a nie akoby sa práve vrátil z dlhej cesty,“ usúdil Beregond. „Aký je mocný a hrdý! A kde má postroj? Mal by byť vyberaný a krásny!“

„Preňho nie je nič dosť vyberané a krásne,“ odvetil Pipin. „Nijaký postroj by nestrpel. Ak pristane, že ťa ponesie, potom ťa ponesie. No ak nie, potom ho neskrotí nijaká uzda, zubadlo či bičík. Maj sa pekne, Tieňovlas, a buď trpezlivý. Boj sa už blíži.“

Tieňovlas vztýčil hlavu a zaerdžal, až sa otriasla stajňa. Museli si zapchať uši. Presvedčili sa, či má plný žľab, a pobrali sa na odchod.

„A teraz k nášmu žľabu!“ vyhlásil Beregond a zaviedol Pipina späť do citadely. Dverami v severnej stene veže sa dostali na dlhé chladivé schodište, po ktorom zišli do širokej chodby, osvetlenej lampášmi. V stenách sa ťahal rad oblôčikov a jeden bol otvorený.

„To je sklad a komory môjho strážneho oddielu,“ vysvetlil Beregond. „Zdravím ťa, Targon!“ zavolal do oblôčika. „Je ešte skoro, ale máme tu nového, ktorého prijal pán do služby. Má za sebou dlhú cestu s utiahnutým opaskom a hneď ráno sa poriadne nadrel, takže je hladný. Daj nám, čo tam máš!“

Dostali chlieb, maslo, syr a jablká – posledné zo zimnej zásoby, zvraštené, no zdravé a sladké. A k tomu koženú fľašu čerstvo načapovaného piva a drevené taniere s pohármi. Všetko uložili do prúteného košíka a vyšli späť na slnko. Beregond zaviedol Pipina na východný koniec veľkej predsunutej bašty, kde bola v múre pod rímsou strieľňa s kamenným sediskom. Odtiaľ videli celý ranný svet.

Pustili sa do jedla a pitia. Pritom sa zhovárali tu o Gondore a jeho zvykoch a obyčajoch, tu zas o Grófstve a o cudzích krajoch, ktoré pochodil Pipin. Čím dlhšie hovorili, tým väčšmi Beregond žasol a hľadel s väčšou úctou na Pipina, ktorý kolembal na sedisku krátkymi nohami a podchvíľou vystupoval na špičky, aby videl cez rímsu na kraj dolu.

„Nebudem pred tebou tajiť, majster Pútnik, že našim očiam prichodíš takmer ako naše deti,“ povedal napokon Beregond. „Asi ako náš deväťročný chlapec, no prestál si nebezpečenstvá a videl si zázraky, akými sa nemôžu pochváliť ani naši sivobradí starci. Nazdával som sa, že pán si ťa vzal za vznešené páža z vrtochu, ako vraj kedysi robievali starí králi. Vidím však, že to tak nie je, a prosím ťa o prepáčenie za svoje hlúpe zmýšľanie.“

„Prepáčim ti to,“ povedal Pipin. „Hoci sa až tak veľmi nemýliš. U nás doma som ešte len výrastok a do ‚plnoletosti‘, ako sa hovorí v Grófstve, mi chýbajú ešte štyri roky. So mnou si však starosti nerob. Radšej mi porozprávaj o tom, čo vidím naokolo.“

Slnko stúpalo a hmla v doline pod nimi sa dvihla. Jej posledné zvyšky plávali preč rovno nad ich hlavami ako chumáče bieleho mračna, unášané mocnejúcim vetríkom od východu, ktorý už plieskal a myksľoval zástavami a bielymi štandardami. Ďaleko v údolí, možno pätnásť míľ, až tam, kam dovidelo oko, sa trblietavo črtala sivá Veľká rieka. Vynárala sa zo severozápadu, veľkým oblúkom sa skrúcala na juh a napokon na západ, až sa v mihotavom opare strácala z dohľadu. Tam, ešte o stopäťdesiat míľ ďalej, ležalo more.

Pipin videl celý Pelennor ako na dlani, posiaty doďaleka sedliackymi usadlosťami a múrikmi, stodolami a kravínmi. Nikde však nebolo vidieť dobytok ani iné zvieratá. Po zelených poliach sa krížom-krážom ťahali cesty a cestičky, na ktorých vládol čulý ruch. K Veľkej bráne sa po nich pohybovali celé rady naložených vozov a iné z brány vychádzali. Tu a tam prichádzali jazdci, zoskakovali zo sediel a náhlili sa do mesta. Najväčší ruch však vládol na hlavnej ceste, ktorá odbočovala na juh, potom sa skrúcala prudšie ako rieka obtekajúca vrchy a po kuse mizla z dohľadu. Bola široká, dobre vydláždená a po jej východnom okraji sa ťahal zelený pás pre jazdcov, lemovaný múrom. Cválali po ňom sem a ta jazdci, no sama cesta sa zdala zapchatá veľkými krytými vozmi, smerujúcimi na juh. Pipin však po chvíli pobadal, že všetko prebieha premyslene. Vozy sa pohybovali v troch radoch. V najrýchlejšom ich ťahali kone, v druhom, pomalšom, ťahali vozy s peknými plachtami mnohých farieb voly a na západnom okraji cesty sa pohybovalo množstvo menších vozov a kár, ktoré namáhavo ťahali ľudia.

„Tá cesta vedie do údolí Tumladenu a Lossarnachu a do horských dedín a potom ďalej do Lebenninu,“ vysvetlil Beregond. „Tam odvážajú posledné vozy starých, deti a ženy, ktoré pri deťoch treba. Do poludnia musia byť od brány všetci preč a cesta musí byť voľná na tri míle. Tak znel rozkaz. Je to smutná nevyhnutnosť.“ Vzdychol. „Máloktorí z tých, čo sa teraz odlúčia, ešte niekedy uvidia svojich blízkych. V tomto meste bolo vždy málo detí a teraz v ňom neostali nijaké – okrem hŕstky mládencov, ktorí nechceli odísť a nájde sa pre nich dajaká užitočná práca. Je medzi nimi aj môj syn.“

Na chvíľu sa odmlčal. Pipin úzkostlivo hľadel na východ, akoby sa odtiaľ mohli každú chvíľu vyrojiť na pláň tisícky ohyzdov. „Čo to tam vidím?“ spýtal sa, ukazujúc rukou doprostred veľkého ohybu Anduinu. „Je to ďalšie mesto, alebo také niečo?“

„Bolo to mesto,“ prisvedčil Beregond. „Hlavné mesto Gondoru, a to, čo vidíš, bola iba jeho pevnosť. Sú to zrúcaniny Osgiliathu na oboch brehoch Anduinu. Naši nepriatelia ho v minulosti dobyli a vypálili. Za čias Denethorovej mladosti sme ho však opäť zabrali my. Nie však na bývanie, ale ako predsunutú baštu a znova sme vystavali most na prechod našich vojsk. Lenže potom prišli z Minas Morgulu Krutí jazdci.“

„Myslíš Čierni jazdci?“ vyhŕkol Pipin s doširoka otvorenými očami, v ktorých mu ožil dávny strach.

„Áno, boli čierni,“ prikývol Beregond. „Ako vidím, niečo o nich vieš, hoci doteraz si sa o nich nezmienil.“

„Ba veru, niečo o nich viem,“ povedal Pipin ticho. „Ale teraz o nich nechcem hovoriť – tak blízko, tak blízko.“ Stíchol a preniesol sa pohľadom ponad rieku. Zdalo sa mu, že tam vidí len obrovský hrozivý tieň. Možno to boli vrchy, črtajúce sa na samom obzore, a ich zubaté kontúry zmäkčovalo dobrých šesťdesiat míľ hmlistého vzduchu, a možno to bola iba oblačná hradba a za ňou ešte hlbšie šero. Díval sa tam a marilo sa mu, že sa to šero prehlbuje, rozrastá a pomaly, pomaličky sa dvíha, aby prekrylo slnkom zaliaty svet.

„Tak blízko Mordoru?“ spýtal sa Beregond ticho. „Áno, tam leží. Zriedkakedy ho menujeme, ale odnepamäti žijeme na dohľad od toho tieňa. Niekedy sa zdá bledší a vzdialenejší, inokedy bližší a temnejší. Teraz rastie a temnie, a preto rastie aj náš strach a nepokoj. Krutí jazdci pred necelým rokom opätovne dobyli priechody a pozabíjali veľa našich najlepších mužov. Zo západného brehu ich napokon odohnal Boromir a ešte vždy držíme bližšiu polovicu Osgiliathu. Na istý čas. Očakávame tam však nový výpad. Možno hlavný výpad blížiacej sa vojny.“

„Kedy to príde?“ spýtal sa Pipin. „Dajako ste to odhadli? Včera v noci som videl výstražné ohne a poslov na koňoch. Podľa Gandalfových slov je to znamenie, že sa začala vojna. Zúfalo sa náhlil, ale teraz akoby sa všetko zasa spomalilo.“

„Len preto, že všetko je už pripravené,“ odvetil Beregond. „Je to len hlboké nadýchnutie pred skokom.“

„Prečo teda v noci horeli ohne?“

„Je neskoro posielať po pomoc, keď si raz obľahnutý,“ odvetil Beregond. „Neviem však, na čom sa uzniesli pán a jeho kapitáni. Majú mnohé spôsoby na získavanie správ. A pán Denethor nie je ako ostatní – má schopnosť jasnozrivosti. Povráva sa, že keď za nocí sedáva sám v komnate vysoko vo veži a rozmýšľa o tom či onom, vie všeličo prečítať z budúcnosti, ba že občas dokonca skúma myseľ Nepriateľa a takto s ním zápasí. Preto vraj predčasne ostarel, vyčerpal sa. No nech je, ako chce, vonku je môj pán Faramir, kdesi za riekou s nebezpečným poslaním, a možno on poslal správy. No ak chceš vedieť, prečo sa podľa môjho názoru rozhoreli strážne ohne, zapríčinila to správa, ktorá prišla včera z Lebenninu. K ústiu Anduinu sa blíži veľká flotila korzárov z Umbaru na juhu. Už dávno sa prestali báť moci Gondoru a spojili sa s Nepriateľom. Teraz sa chystajú zasadiť v jeho mene ťažký úder. Tento útok totiž odčerpá veľa z pomoci, ktorú sme očakávali z Lebenninu a Belfalasu, kde žije početný a nezlomný národ. Tým väčšmi sa upíname na sever k Rohanu a tým väčšmi nás tešia správy o víťazstve, ktoré si priniesol.

A predsa...“ zmĺkol, vstal a rozhliadol sa na sever, na východ a na juh, „... to, čo sa odohralo v Isengarde, by nás malo varovať, že sme uviazli vo veľkej sieti ďalekosiahlych plánov. To už nie sú potýčky pri brodoch, nájazdy z Ithilienu a z Anórienu, prepady zo zálohy a drancovanie. Je to veľká a dlho pripravovaná vojna, v ktorej sme len čiastočkou, nech si hrdosť hovorí, čo chce. Prišli hlásenia, že ďaleko na východe za Vnútrozemským morom nastal pohyb. A takisto na severe v Temnohvozde a na juhu v Harade. Všetky ríše budú vystavené skúške. Buď sa udržia, alebo padnú – do područia Tieňa.

No istá česť nám predsa len pripadne, majster Pútnik – práve na nás vždy dopadne hlavný nápor nenávisti Temného pána, lebo táto nenávisť pramení z hlbín času a z hlbín mora. Tu udrie kladivo najdrvivejšie. Preto sa Mithrandir tak náhlil. Lebo ak padneme my, kto sa udrží? A ty, majster Pútnik – vidíš dajakú nádej, že by sme sa udržali?“

Pipin neodpovedal. Zadíval sa na veľké hradby, na veže a na neohrozene povievajúce zástavy, potom na slnko vysoko na nebi a nakoniec na hustnúce šero na východe. Myslel pritom na dlhé prsty Tieňa – na ohyzdov v lesoch a vo vrchoch, na zradu Isengardu, na vtákov zlopovestného Oka, na Čiernych jazdcov v samom Grófstve – a na okrídlenú hrôzu, na nazgûlov. Striaslo ho a jeho nádej povädla. A v tej chvíli dokonca aj slnko na okamih oslablo a potemnelo, ani čo by sa pred ním mihlo krídlo. Pipinovi sa zamarilo, že na samej hranici počuteľnosti zachytil kdesi vo výšave neba výkrik – slabý, no srdce trhajúci mrazivou krutosťou. Zbledol a prikrčil sa k múru. „Čo to bolo?“ spýtal sa Beregond. „Aj ty si niečo pocítil?“

„Áno,“ zaševelil Pipin. „Je to znamenie nášho pádu a tieň osudu. Krutý jazdec v povetrí.“

„Tak je, tieň osudu,“ prikývol Beregond. „Obávam sa, že Minas Tirith padne. Prichádza noc. Už teraz akoby ma obrala o samo teplo krvi.“

Chvíľu spolu sedeli so zvesenými hlavami a neprehovorili. Potom Pipin zrazu zdvihol hlavu a zbadal, že slnko stále svieti a zástavy sa stále vlnia vo vetre. Otriasol sa. „Je to preč,“ povedal. „Nie, v srdci si ešte nezúfam. Gandalf padol, no vrátil sa a je s nami. Môžeme sa udržať, obstáť, hoci aj na jednej nohe, alebo aspoň na kolenách.“

„Dobre vravíš!“ zvolal Beregond. Vyskočil a pustil sa chodiť hore-dolu. „Ba veru! Aj keby sa stalo, že všetkému bude koniec, Gondor ešte nezahynie. Ani keby hradby dobyl divý nepriateľ a navŕšil pred nimi horu mŕtvol. Sú ešte iné pevnosti a tajné únikové cesty do hôr. Nádej a spomienka budú žiť niekde v odľahlom údolí, kde je tráva zelená.“

„Tak či onak, najradšej by som bol, keby už bolo po všetkom, či už dobre, alebo zle,“ vzdychol Pipin. „Nie som nijaký bojovník a myšlienky na boj sa mi protivia. A najhoršie zo všetkého je vyčkávať na samom krajíčku bitky, ktorej nemôžem uniknúť. Aký dlhý sa už zdá tento deň! Radšej by som bol, keby sme tu nemuseli len postávať a dívať sa, nehýbať sa a nikde neudrieť prví. Keby nebolo Gandalfa, myslím, že ani v Rohane by nebol padol úder.“

„Tak veru. Udrel si klinec po hlavičke. Takto cítia mnohí!“ povedal Beregond. „No všetko sa môže zmeniť, keď sa vráti Faramir. Je smelý, smelší, než mnohí z nás pripúšťajú. Dnes sa ľuďom nechce veriť, že kapitán môže byť múdry a zbehlý v učených zvitkoch a piesňach ako on, a pritom tvrdý a obratný na bojovom poli. Ale taký je Faramir. Nie natoľko ľahkomyseľný a prudký, ako bol Boromir, no zato o nič menej rozhodný. Ale čo v skutočnosti zmôže? Nemôžeme zaútočiť na horstvá... tamtej ríše. Náš dosah je obmedzený, nemôžeme udrieť, kým sa nám nepriateľ nedostane pod ruku. No potom musí byť ťažká!“ Udrel po rukoväti meča.

Pipin naňho pozrel. Beregond stál pred ním vysoký, hrdý a ušľachtilý ako všetci muži, ktorých videl v tejto krajine. Pri myšlienke na boj sa mu iskrilo v očiach. „Beda! Ja mám ruku ľahkú ako pierko!“ pomyslel si Pipin, ale nepovedal nič. „Pešiak – tak povedal Gandalf? Možno, ale na nesprávnej šachovnici.“

Tak sa zhovárali, kým slnko nevystúpilo na svoj vrchol. Odrazu zazneli poludňajšie zvony a v citadele nastal ruch. Okrem stráží sa všetci náhlili k jedlu.

„Pôjdeš so mnou?“ spýtal sa Beregond. „Dnes môžeš jesť v mojej jedálni. Neviem, do ktorého oddielu ťa pridelia. Pán si ťa možno nechá pod svojím velením. Budeš však vítaný. Bude dobre, keď spoznáš čo najviac mužov, kým je ešte čas.“

„Pôjdem rád,“ povedal Pipin. „Pravdu povediac, cítim sa osamelý. Môj najlepší priateľ ostal v Rohane a nemám si s kým pohovoriť a požartovať. Nemal by som vstúpiť do tvojho oddielu? Ty si kapitán? Ak áno, mohol by si ma prijať alebo sa za mňa prihovoriť.“

„Ale kdeže!“ zasmial sa Beregond. „Ja nie som nijaký kapitán. Nemám nijaký úrad ani hodnosť, a nie som nijaký pán. Som iba obyčajný vojak Tretieho oddielu citadely. No byť obyčajným vojakom Vežovej stráže citadely sa pokladá v meste za česť, majster Pútnik, a takí muži sa v Gondore tešia úcte.“

„Na to teda nestačím,“ poznamenal Pipin. „Zaveď ma nazad do našej izby, a ak tam Gandalf nebude, pôjdem, kam budeš chcieť – ako tvoj hosť.“

Gandalf v príbytku nebol a nenechal nijaký odkaz. Pipin sa teda vybral s Beregondom a zoznámil sa s vojakmi Tretieho oddielu. A zdalo sa, že Beregondovi poslúžil hosť ku cti, lebo Pipina všetci srdečne vítali. Po citadele sa už rozletel chýr o Mithrandirovom spoločníkovi a o jeho dlhej tajnej porade s pánom. Vravelo sa, že zo severu prišlo knieža polovičných s ponukou spojenectva Gondoru a s päťtisíc mečmi. Podaktorí dokonca tvrdili, že keď prídu rohanskí jazdci, každý ponesie za sebou bojovníka polovičných, síce malého, ale neohrozeného.

Pipin musel s ľútosťou túto sľubnú rozprávku rozmetať, ale jeho významnému postaveniu to neuškodilo. Právom patrí niekomu, kto sa priatelil s Boromirom a poctil ho sám pán Denethor, vraveli si muži. Ďakovali mu, že medzi nich prišiel, a hltali jeho slová a príbehy z cudzích krajov. Jedla a piva mu dožičili, koľko mu hrdlo ráčilo. Mal jedinú starosť – ostať podľa Gandalfovej rady „ostražitý“ a nepustiť si jazyk na prechádzku, ako mali hobiti vo zvyku medzi priateľmi.

Napokon Beregond vstal. „Zatiaľ sa maj dobre!“ povedal Pipinovi. „Až do západu slnka mám službu a myslím, že ostatní tu idú tiež do služby. Ak sa budeš cítiť osamelý, ako vravíš, možno by ti prišiel vhod veselý sprievodca mestom. Môj syn by s tebou rád šiel. Trúfam si povedať, že je to dobrý mládenec. Ak budeš chcieť, zíď do najnižšieho okruhu a pýtaj sa na Starý hostinec v Rath Celerdaine, čiže v Lampárskej ulici. Tam ho nájdeš spolu s ostatnými chlapcami, ktorí zostali v meste. Možno uvidíš pri Veľkej bráne všeličo zaujímavé, kým ju zatvoria.“

Vyšiel von a čoskoro sa za ním pobrali aj ostatní. Deň bol ešte pekný, ale už sa zahmlieval, a na marec bolo horúco aj tak ďaleko na juhu. Pipinovi sa chcelo spať, ale v izbe bolo neveselo. Rozhodol sa, že pôjde preskúmať mesto. Vzal zopár dobrôt, ktoré si odložil pre Tieňovlasa. Ten ich blahosklonne prijal, hoci mu nič nechýbalo. Potom vykročil dolu kľukatými uličkami.

Ľudia ho cestou nápadne okukovali. Podľa gondorskej obyčaje ho úctivo zdravili úklonom hlavy s rukou na hrudi, no len čo prešiel, počul volanie tých, čo boli vonku, tým dnu, aby sa rýchlo bežali pozrieť na knieža polovičných a Mithrandirovho druha. Mnohí hovorili iným jazykom, nie spoločnou rečou, ale Pipin onedlho pochopil aspoň to, čo znamenajú slová Ernil i Pheriannath, a pochopil, že jeho titul sa do mesta dostal skôr ako on.

Klenutými priechodmi a mnohými peknými uličkami a chodníkmi konečne došiel do spodného a najširšieho okruhu a tam mu ukázali, kde je Lampárska ulica. Bola široká a viedla k Veľkej bráne. Tam našiel Starý hostinec, veľkú budovu zo sivého zvetrávajúceho kameňa s dvoma krídlami, ktoré sa ťahali od ulice. Medzi nimi sa zelenala úzka pažiť a za ňou stál dom s mnohými oblokmi a so stĺpovým priečelím a verandou, z ktorej viedli na trávu schody. Medzi stĺpmi sa hrali chlapci. Boli to jediné deti, ktoré Pipin v Minas Tirithe videl, a preto zastal, aby si ich bližšie pozrel. Po chvíli ho jeden z chlapcov zbadal a s výkrikom prebehol cez trávu na ulicu. V pätách mu bežali ostatní. Pred Pipinom zastal a začal si ho premeriavať.

„Zdar!“ povedal chlapec. „Odkiaľ si prišiel? V meste si cudzí.“

Koniec ukážky