Dominik Dán

Sára

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Dominik Dán, 2006

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2006

ISBN 80-8085-049-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o.,

2011

1

APRÍL 2002

Stál sám uprostred noci a vedel, že musí zabiť. Sľúbil to a sľub treba dodržať. Vietor besnel v korunách stromov a ohýbal konáre, akoby sa zvíjali v bolestivých kŕčoch. Čerstvé lístie nemohlo náporu odolať. Zelená spŕška padala na zem a voňala miazgou. Pred chvíľou pršalo. Zhlboka sa nadýchol. Svieži vlhký vzduch mu robil dobre. Upokojoval ho. Noc mu nevadila. Tmu potreboval k tomu, na čo sa odhodlal. Vietor mu prekážal, nepočul a nevedel, či nebudú počuť jeho. To mu naozaj vadilo.

Stál v ponurej záhrade za domom a vo vrecku zvieral pištoľ. Revolver by bol lepší, ale nedokázal naň tak rýchlo zohnať tlmič, a tak sa rozhodol pre pištoľ. Jej tlmič mu vydúval vrecko na vetrovke, akoby tam mal baterku. Stál strnulo, nepohnute, celý v čiernom. Sledoval okno na prvom poschodí. Jediné rozsvietené okno v zadnej časti.

Svetlo zhaslo. Zalovil v útrobách motoristickej bundy, vybral pištoľ, skontroloval ju, vložil späť a vykročil.

FEBRUÁR 2002

Sára Schmittová zaradila tretí rýchlostný stupeň a stlačila plynový pedál. Trojlitrový motor novučičkého BMW zavrčal, chvíľu akoby váhal, či sa nepomýlila, potom si to rozmyslel a rýchlo poslúchol. Limuzína nabrala rýchlosť. Sára zaradila štvorku, ručička tachometra olizla dve nuly a prilepila sa na stodvadsiatku. Na tabuli, čo sa nenápadne mihla za oknom, bola veľká čierna šesťdesiatka v červenom kruhu, ale asi to nebolo nič dôležité, lebo majiteľka auta ju s prehľadom ignorovala a hnala sa ďalej.

Žeby sa zbláznila? Asi, lebo Sára opäť stlačila plynový pedál, pohodlne sa zahniezdila na vyhrievanom sedadle a nebadane sa usmiala. Ručička na tachometri sa neveriaco zatriasla, ale poslúchla, už bola zvyknutá. Majiteľke neradno odporovať! Všetci ju poslúchali.

Sára nikdy nedodržiavala rýchlosť a neoplatilo sa s ňou o tom ani rozprávať. Odchádzala z domu hodinu pred nástupom do práce, aby sa vyhla rannej špičke a aby mohla uháňať okrajovými ulicami Nášho Mesta ako o dušu spasenú. V rýchlej jazde sa vyžívala, doslova sa ňou ukájala a brala ju ako drogu. Bezhlavo predbiehala aj v najkrkolomnejších zákrutách. Otrasení vodiči si poklepkávali po čele, iní uhýbali ku krajnici, podaktorí panicky brzdili a rúčkovali po volante. Na dvadsaťšesťkilometrovej pretekárskej dráhe z domu do Krajskej nemocnice s poliklinikou sa nenašiel nikto, kto by ju predbehol. Milovala voľnosť a slobodu a rýchla jazda bola zhmotnením oboch. V lete si stiahla okienko, vyložila lakeť a havraniu šticu nechala povievať za autom ako bojovú zástavu templárov na križiackej výprave. Teraz v zime mala nefarbené, vždy zdravo lesklé vlasy upravené do drdola, okno bezpečne zavreté a klimatizácia udržiavala vnútornú teplotu na dvadsaťdva stupňov. Vo vypasovaných rifliach, trojštvrťovom kožúšku a pletenej čiapke viac nepotrebovala.

Pribrzdila, zablikala na tĺka pred sebou, a keď sa nemal k činu, bez smerovky strhla volant. V prudkej, opačne klopenej zákrute sa vynoril ranný autobus, jeden z mála, čo takto skoro vyrazil do milionárskej štvrte, kde aj tak všetci používali autá a bývali v drahých domoch. Často aj vlastných. Autobus bol skoro prázdny. Sára neuhla. Podradila, bavorák zavyl a pochopil, že nadišiel čas, aby ukázal, čo ho v Nemecku naučili. Gumy zapišťali a otáčkomer chvíľu pripomínal ventilátor. Tĺk stratil nervy a prilepil sa ku krajnici. Vodič autobusu zablikal svetlami, a keď pochopil, že jeden zo samovrahov sa zjavne zle vyspal a vstával ráno hore zadkom, pribrzdil, uhol na krajnicu a urobil niekoľkocentimetrovú medzeru, do ktorej sa Sára ako zázrakom vošla. Keď sa míňali, Sára postrehla v jeho očiach zdesenie a niečo, čo vyzeralo ako „Bóóže!!! Žena za volantom, a také hovädo...“ Ale bol to iba okamih a nestihla mu odpovedať.

Milovala to! Bol to najkrajší začiatok pracovného týždňa, aký si len mohla predstaviť a aj keby jej starý Homolka exol na stole trikrát za sebou, už by jej dnešný deň nemohol pokaziť, on určite nie.

Ani policajti, ktorých ofúkla. Kým stihli neveriaco krútiac hlavami zadusiť cigarety a vytiahnuť baterky s červeným sklíčkom, už bola z dohľadu.

„Čo to bolo?“

„Méďák...!“

„Asi nie... mne sa zdalo, že bavorák...“

„Myslíš? Možno... aj...“

„Serme naňho...“ navrhol starší a opäť vybral balíček cigariet, ponúkol a zapálili si. Kým by naštartovali služobnú mrcinu a roztúrovali ju na potrebnú rýchlosť, bol by samovrah na opačnom konci mesta aj naraňajkovaný. Niektorí vodiči si fakt nezaslúžia, aby ich ráno o šiestej chránili pred nimi samými. Niektorí fakt nie... ale niektorí to potrebujú..., a tak keď dofajčili, zastavili vodiča hrdzavej škodovky sípajúcej po rovine štyridsiatkou a vyzúrili sa na ňom.

Sára policajtov ignorovala. Nepatrili do jej spoločenskej vrstvy a aj tých pár vysokoškolsky vzdelaných, čo spoznala na večierkoch a plesoch, boli v podstate idioti. Väčšinou zastávali nejaké teplé papalášske miestečká, pri predstavovaní aj povedali kde, a niektorí i hodnosť, ale keď sa zapojili do debaty, bola to iba samá práca a potom musela počúvať o tých najťažších zločinoch pod slnkom, ktoré vyriešili väčšinou úplne sami... Nikdy na ňu neurobili dojem a vypustila ich z hlavy. Sklamane odkráčali k baru a realizovali sa inak, ale sledovali ju celý večer a ona kútikom oka videla v ich chlipných pohľadoch sklamanie a žiadostivosť... ale na to bola zvyknutá. Na chlapov a ich pohľady bola zvyknutá a pripravená.

Ani tým, čo ju občas, maximálne raz za dva-tri mesiace prichytili, keď prekročila rýchlosť, ani tým z očí netrčalo nič iné, iba... to jedno! Ale aj s tými to vedela... mala to nacvičené.

„... dobrý deň, pán vodič... cestná kontrola... predložte mi dokla... aha!! Pardon... vy ste slečna... madam...“

„Slečna...!“ vtedy už vystupovala z auta. Buď mala minisukňu s predponou minimini, alebo vypasované rifle, alebo... vlastne... aj keby mala natiahnuté vrece od zemiakov, bolo by to úplne jedno! Sára bola prekrásna žena. Tridsaťdva by jej nehádal nikto, ani vlastný otec nie. Stále mala postavu študentky nedeformovanú pôrodom a udržiavanú pravidelným cvičením jogy a behaním po lese. S gymnastikou musela prestať po dvadsiatke, chrbtica vysielala nebezpečné signály, ale postava ostala. Roky driny na bradlách a kladine urobili svoje. Prsia aj bez podpory kostíc stáli nebezpečne vyzývavo a tvár... mala tmavú čistú pleť, čierne nepreniknuteľné oči a modravočierne rovné vlasy až po zadok. Ostrý uhol lícnych kostí zvýraznený tenkým klenutým nosom jej dával nevšedný výzor... keď prišla pracovať na chirurgiu, sekundár, čo prvý nabral dych po predstavovaní, hlesol: „Pokahontas!“ a bolo to naozaj výstižné. Sára mala výzor indiánskej miešanky, hoci v strednej Európe by semeno z tohto mieška neočakával nikto. Bola presne taká! Exotika skrížená so zmyselnosťou.

Sára bola prekrásna a slobodomyšlienkárska žena a policajt jachtal ďalej.

„Tak slečna... prepáčte, ale meriame rýchlosť... viete, ehm, ako rýchlo ste išli...?“

„Nie.“

„Nie!?“ rozpačito zagánil na kolegu s vysielačkou. „Viete... hlásili nám... teda, kolegovia, čo merajú tam za zátač... za zákrutou... nám hlásili, že... bordové BMW ide... stodvadsaťtri...“

„Prebohaživého!!“

„Aj ja si to myslím, mada... slečna! Viete... tu je šesťdesiatka...“

„Vážne?!“ previnilo sklopila zrak a podala mu doklady. Bol rád, že má kam zapichnúť pohľad. Predtým sa jej snažil pozerať do očí, ale nevedel rozoznať dúhovku od zreničky... hoci ani netušil, čo je čo... ale nedali sa od seba rozoznať, a to vyvedie z rovnováhy, a menej duchaplní jedinci automaticky klopili zrak, čo neplatilo iba o policajtoch, aby si niekto nemyslel! Klopili ho všetci, všimla si to už ako pubertiačka. Chlapi, čo sa jej nevydržali pozerať do očí, klesli pohľadom nižšie, ale tam narazili na... ak mala hlboký výstrih, božie dopustenie!!..., a tak rýchlo vzhliadli, pričom niektorým už líca zalieval rumenec. Privítali ich hlboké, čierne oči, ktoré odrážali pohľad ako benátske zrkadlá, a tak ho radšej sklopili a pozreli nižšie, kde narazili na... Niekedy sa fakt bavila! Na jednom plese, kam ju otec zobral ako čerstvú maturantku, aby sa otrkala a doladila spôsoby, mala smotanové šaty s dekoltom... keď sa usmiala na čašníka, rozlial polievku, a keď prechádzala pred hudobníkmi, všetky klarinety hrali falošné cis... a ani netušili, či cé je vôbec v partitúre.

Policajt sa začítal a tváril sa dôležito. Občas narazila na takého, čo si až po polminúte uvedomil, že drží doklady hore nohami, a tak radšej dôležito založil ruky za chrbát a tiahlym „ááá kde to vlastne robíte?“ jej nahral na smeč.

Policajt, ktorému renomovaná chirurgička z Krajskej nemocnice sľúbi promptné vyšetrenie a pomoc v núdzi a svoj sľub umocní jemným stisnutím ramena a zvodným zamávaním mihalníc, nemá veľa možností! O pokute už ani nesníva! Starší a skúsenejší sa aj osmelili, a keď jej vracali doklady, veľavravne sa zaškerili a usmiali a vykoktali niečo ako „... ja by som mohol aj dnes večer, robím do ôsmej a asi mi bude zle... už teraz to cítim... čo vy na to, slečna doktorka, nezachránite ma, čo robíte dnes okolo deviatej...?“

Ale v odrádzaní nápadníkov bola preborníčka. Stovky chlapov jej vo dne v noci vyvolávali na mobil a uložiť ich medzi rúry bolo umenie, ktoré zvládla ešte skôr, než ju kozy na intráku vyškolili k dokonalosti. Pre každého mala výhovorku a o minútu už trielila stodvadsať domov, alebo kamkoľvek... pretože kamkoľvek sa najlepšie trieli stodvadsať!

Sára to s chlapmi vedela, hrané namyslené ignorantstvo ich vedelo vydráždiť do nepríčetnosti, ale ona sa zabávala. A o to jej išlo. Chcela žiť, neznášala nudu a nečinnosť. Potrebovala adrenalín, bol jej životnou drogou a hybnou silou. Desila ju predstava, že posledných desať minút prežila iba tak a že ich mohla prežiť oveľa lepšie, vzrušujúcejšie a zmysluplnejšie a zajtra... zajtra bude opäť o deň staršia a potom... opäť o deň a neskôr o rok a neskôr o päť a... skutočnosť, že starne a nemôže proti tomu nič robiť, ju privádzala do zúfalstva.

Chcela žiť, veľmi sa jej chcelo žiť... Preto sa ešte nevydala a na deti ani nepomyslela. Manžel a deti iba zavadzajú a zdržujú, stále otravujú a niečo potrebujú, stále vymýšľajú nové a nové hlúposti a... to všetko chce čas a ona ho mala tak málo! Veľmi málo, ešte si nič neužila, ešte chcela... veľmi chcela... Bolo toho veľa, čo atraktívna Sára chcela stihnúť, a preto žila rýchlo a divo.

Doktorka Sára Schmittová zaradila piaty rýchlostný stupeň a pridala plyn. Po rovinke slabých osemsto metrov naplno a potom ľavá šesťdesiat, preradiť na trojku, krátka rovinka, pravá deväťdesiat a... prvé semafory! Koniec druhého okruhu a prechod na mestský režim. Nevadí, tých pätnásť minút bez križovatiek a debilných chodcov stálo zato a s chuťou a s radosťou si ich dávala každé ráno namiesto rozcvičky. Poznala cestu naspamäť a autobus alebo nákladiak v protismere vítala ako adrenalínový bonbónik. Jazdila výborne, rýchlo, isto a hazardne, presne ako ju to naučil Walter.

Odbočila na odstavný pruh a prudkým klesaním zamierila do suterénu nemocnice, kde bolo vyhradených pár miest pre prominentov z vedenia. Ostatní sa tlačili na chodníkoch lemujúcich hlavnú cestu. Socialistickí architekti počítali tak s dvoma-troma žigulákmi pána riaditeľa a „lepších“ primárov, s dvoma-troma škodovkami doktorov z chirurgie a... to bolo asi všetko. Tomu prispôsobili celý projekt a umiestnenie Krajskej nemocnice. Sieť prístupových komunikácií preferovala v prvom rade sanitky s majákmi, ostatné autá ignorovala. Parkovacích miest bolo žalostne málo. Nebola to jediná bolesť tejto inštitúcie, stará dvanásťposchodová budova nevyhovovala modernej medicíne v ničom, jedine chirurgické oddelenie vyzeralo ako interiér vytrhnutý z budúcnosti, zasadený do temného stredoveku.

Walter bol na to patrične hrdý. Primár chirurgického oddelenia doktor Walter Brehm, vo veku štyridsaťpäť rokov jeden z mladších primárov nemocnice, si vedel vydupať svoje a skôr, ako zdravotníctvo ovládli finančníci s ich obligátnym „s tým sa v rozpočte nepočítalo“, stihol vybudovať špičkové pracovisko, aké mu závideli kolegovia z celého mesta a širokého okolia. Vedel si vydupať svoje v práci aj doma a keď prišla na chirurgiu čerstvá absolventka Sára, zaľúbil sa do nej ako všetci ostatní, ibaže vzhľadom na postavenie stál prvý v rade... a až potom tí ostatní... stáli... Toto vedela Sára úplne geniálne, zoradiť chlapov podľa postavenia... aj funkcie. Primár Brehm treskol päsťou do stola, zbalil si kufor a doma nebolo jediného človeka, ktorý by mu v tom zabránil. Asi preto, že pani Brehmová na to už nemala sily a nikto iný u nich nikdy nebýval. Bezdetné manželstvo otriasané aférami arogantného manžela, ktorému bohémsky život a nadprirodzená inteligencia umožňovali vyvyšovať sa nad manželkou, bolo v kríze každý druhý mesiac. Povesť plieniteľa nevinne sa tváriacich zástupov ženského osadenstva Krajskej nemocnice občas zatieňovala povesť geniálneho kardiochirurga, ktorému na sebarealizáciu v oboch polohách bohato stačila pôda nemocnice. V nemocnici bolo vždy do čoho pichnúť... Bol tam prakticky stále. Pani Vilma Brehmová trávila noci sama. V prítmí poloprázdnej spálne, s knihou alebo štrikovaním... a časom si aj privykla. Jej matrac bol po rokoch vyležaný do malej priehlbiny, manželov sa vzpínal v napnutom oblúku, akoby symbolizoval jeho mužskú silu a nadradenosť. Časom si naozaj zvykla.

Walter Brehm si vedel vydupať svoje, a tak sa aj s kufrom nanominoval k Sáre do dvojizbového bytu, ktorý ešte stále platil starý Schmitt. Chudák, ani netušil, že v najbližšej dobe sa asi zvýšia účty za vodné a stočné, ale čo by neurobil milujúci otec pre milujúcu dcéru? Románik vyšiel najavo po prvej nočnej službe a doobeda už o tom vedel aj riaditeľ nemocnice, takže po skončení poobedňajšej porady si mohol zavolať primára chirurgie bokom a otcovsky ho napomenúť.

„Walter, neblbni... čo Vilma, nie je ti jej ani trochu ľúto? A... táto indiánka... aspoň stojí za to?“

„Bohovská, čo ti budem hovoriť... bohovská!!“

„Výborne! Tak potom ja...“

„Nie! S touto nie! S touto... mám vážne úmysly...“

Tá, s ktorou mal vážne úmysly, ho o dva mesiace vykopla a opäť trieskal do stola a opäť si balil kufor a opäť mu v tom nikto nebránil.

Život je zmena! Presne to povedal doma žene, ktorá s prekvapivo povytiahnutým obočím ustúpila od vchodových dverí a nenašla odvahu niečo povedať. Vybalila kufor a špinavú bielizeň napchala do práčky. Potom sa osmelila a uštipačne utrúsila „... tak skoro, tentoraz?“ ale jeho arogantný pohľad ju včas varoval, aby nepokračovala.

„Zdrž sa komentára, buď taká láskavá, dobre?“ a zaliezol do pracovne, kde predstieral samoštúdium. V skutočnosti ním lomcovala zlosť. Tá kurva! Šteňa jedno nedonosené! Toto jej nedaruje! Použila ho ako citrón a vyžmýkanú šupku odhodila do koša! A on, idiot, ju vláčil so sebou, všade sa s ňou chvastal ako s najnovším úlovkom, ktorý by mohol byť aj posledný, keby trochu chcela, zoznámil ju s ľuďmi, s ozajstnými osobnosťami, aj na dráhu ju zobral, naučil ju všetky triky rýchlej jazdy a odovzdal jej skoro všetky skúsenosti dlhoročného preborníka v pretekoch do vrchu! A ona takto! Ale... treba uznať, učila sa rýchlo... aj jazdiť, aj rezať! Ale toto nemusela, toto teda nie! Hoci, keď to tak prevracal z jednej strany na druhú, musel uznať, že nespravila nič iné, iba ho predbehla...

Ich rozchod sa rozniesol po klinike rýchlosťou blesku a niektoré sestričky si začali opäť výraznejšie maľovať ústa. Sára netárala, a to ich opäť zblížilo. Čakal výsmešné pohľady kolegov a kolegýň živené Sárinými pikantnými historkami a nechutnými podrobnosťami končiacimi obligátnym „aj tak nestál za veľa a po treťom čísle zvädol ako tulipán...“, ale nestalo sa! Sára uzavrela kapitolu, obrátila list a opäť sa vybrala na lov a on pochopil, že sa veľmi podobajú. Bola to všetko iba veľká náhoda, stretol sa lovec s lovkyňou, a keď si zmerali sily, porovnali zbrane a vymenili informácie... aj genetické... vybral sa každý svojou cestou. Späť do svojho revíru.

Odľahlo mu a prestal sa hnevať. Urazená mužská samoľúbosť ustúpila racionálnemu mysleniu a v tom bol zase preborník on! Okrem toho, museli spolu robiť, plece vedľa pleca za jedným stolom nad jednou ranou s pulzujúcim srdcom vo vnútri. A opäť musel uznať, že sa učila rýchlo... až prekvapivo rýchlo. Rástla z nej kardiochirurgička par excellens a Brehm vedel ohodnotiť profesionalitu aj napriek osobným predsudkom a urazenej ješitnosti.

Toto všetko sa stalo už dávno, ubehli štyri roky, Sára si budovala kariéru a odborne rástla z operácie na operáciu a na prkotiny nebol čas. On si odvtedy zapoľoval neúrekom a ona si tiež čo-to ulovila, a keď sa napokon stretli pri spoločnej večeri a všetko si vysvetlili, stali sa z nich opäť priatelia. Iba koniec večere bol pre oboch netypický... každý sa zaviezol domov... sám! Odpustil jej... odpustili si navzájom a jeho rozhodnutie ovplyvnil aj nie nepodstatný fakt, že starý Samuel Schmitt bol už v tých časoch známy finančník a ako generálny riaditeľ súkromnej banky DARIA získaval veľký vplyv a spoločenské postavenie. Pošepkávalo sa, že vhodne zainvestoval do volebnej kampane jednej nenápadne sa tváriacej strany s ešte nenápadnejším lídrom, ktorý po voľbách vymyslel geniálne spojenie súkmeňovcov a vládna koalícia bola na svete. Verní a... štedrí boli po zásluhe odmenení. Samuel Schmitt bol iba štedrý, politikov si kupoval podľa potreby a vernosť neprisahal, bolo to pod jeho úroveň. Stal sa generálnym riaditeľom. Banka disponovala základným kapitálom sedemdesiat miliárd a nikto ani netušil, kde sa vzali. Pošepkávalo sa, že minister financií... áále, stačí, že sa so Schmittom poznali viac ako pracovne. Čo-to sa pošepkávalo aj o sprivatizovaní Sárinej nemocnice a čistou náhodou mala prevziať finančné pohľadávky a zainvestovať banka DARIA a... no proste, hnevajte sa na takú podarenú a utešenú dcérenku s takým utešeným ocinom s utešenými konexiami! To jednoducho nejde! Primár Brehm musel myslieť aj na staré kolená a ako vášnivý šachista vedel niečo o taktike a aj naplánovať dva-tri ťahy dopredu.

Čas bežal. Ona sa presťahovala z dvojizbového bytu do pohodlného rodinného domčeka v milionárskej štvrti na predmestí a on sa už tretíkrát od ich rozchodu vrátil do rodnej spálne a Vilma sa iba trpko usmiala a pomkla sa na posteli. Už dávno sa nehnevala, už dávno vedela, že jej muž je chorý a potrebuje pomoc, nie odsúdenie a výsmech. Aj Walter tušil, že... by potreboval pomoc, ale ako primár prestížneho chirurgického oddelenia si žiadnu blamáž nemohol dovoliť a spovedať sa sexuológovi, hoci kamošovi zo štúdií... ale predsa, sexuológovi, aby sa dozvedel, čo už dávno vedel...!! Radšej si ľahol spať a ráno zatelefonoval novej šéfke právneho oddelenia, červenovlasej tridsiatničke v rozvodovom konaní, že by potreboval konzultácie a pomoc v jednom... ale radšej až večer, podrobnosti až potom, pozýva ju na večeru a všetko jej vysvetlí a ukáže...

Sára zahla do suterénu na parkovisko a bordový tátoš prikryl veľkú bielu trojku namaľovanú na asfalte. Box tri patril iba jemu, a beda tomu... ale to sa ešte nestalo. Vystúpila a tátoš ju bliknutím uistil, že počká na mieste. Centrálne zamykanie tichučko zaklaplo a autíčko stíchlo. Sára v prítmí podzemnej garáže zažmurkala a opäť v duchu zahromžila na flákačov z údržby, ktorí nie a nie vymeniť vypálené neónky. V rohu zarachotil výťah a kužeľ svetla jej naznačil cestu.

„Počkajte!! Už idem...! Počkajte ma, prosím,“ pobehla pomedzi zaparkované autá a vysoké okované čižmičky klopali po asfalte.

„Pomaly, pani doktorka, len pomaly, ja vám neutečiem... a dobré ráno!“

„Dobré... pán kolega... ste zlatý, že ste ma počkali... v tejto tme sa človek môže aj prizabiť... vy ste...? Poznáme sa?“

„Vy mňa nie, ale ja vás áno, pani doktorka. V piatok som sa obšmietal u vás na oddelení, bol som si, takpovediac očuchnúť terén a vás si nevšimnúť sa jednoducho nedá! Prepáčte! Dovoľte, aby som sa predstavil... Martin Kaufmann, som...“

„Už viem! Inžinier Kaufmann! Primár mi spomínal! Zúčastníte sa na dnešnej operácii mitrálnej chlopne... ide o zlepšovací návrh, alebo dokonca váš vynález nového obehového systému...“

„Nie celkom, nie celkom! Viete, ide o radiálne uložené...“ dvere sa zavreli a výťah ich lenivo viezol na tretie poschodie za starým Homolkom a jeho deformovanou chlopňou. Dvaja majstri svojho remesla si vo výťahu podali ruky a Sára zacítila tvrdý kov na jeho prstenníku a milo, trochu škodoradostne sa usmiala. On nezacítil na jej prstenníku nič a tiež sa milo usmial. Keď sa dvere opäť otvorili, galantne jej dal prednosť a trochu rozpačito ostal stáť na chodbe. Sára si to všimla.

„Aha! Vy nemáte kam ísť, však?“

„No... viete, nechodím sem často a zle som si vypočítal čas na cestu, prišiel som akosi privčas a...“

„Tak poďte, kolegovia sa nezbláznia, keď vás na chvíľu schovám na izbe lekárov. Prískočné máte?!“

„Ja... som... zabudol,“ habkal prekvapene.

„... fór, nie!?“

„Aha,“ uľavilo sa mu a svižne vykročil, aby mu nezmizla. Pribrzdil a úctivo kráčal dva kroky za ňou. Figu úctivo! Takto mal lepší výhľad...

Sára sa vlnila chodbou a o číslo menšie rifle obopínali dokonalý zadoček. Nervóznym gestom si strhla čiapku a vytiahla drevenú sponu. Záplava čiernych vlasov prekryla kožuštek aj zadné vrecká na nohaviciach. Martin zabudol zavrieť ústa a malá slinka nekontrolovateľne vytiekla von. Sestra s plnou táckou pohárikov pozdravila prichádzajúcu lekárku a bravúrne sa vyhla zrážke s inžinierom, ktorý ju zbadal až v poslednej chvíli. Sestra balansovala s táckou a rutinným manévrom ju zaparkovala na vozík. Zdrvujúcim pohľadom fľochla po votrelcovi a vratký náklad odtlačila na lôžkové oddelenie, kde o chvíľu urobí budíček a ranné odbery. Nemocnica rezonovala hlbokým chrapotom a hlasným odfukovaním. Kto netrpel bolesťami, spinkal spánkom spravodlivých. Pacient Homolka nespal celú noc. Bál sa.

Sára postavila vodu na kávu a ledabolo pohodila rukou ku skrini.

„Tam sa zložte... s mliekom? Cukor?“

„Cukor, bez mlieka... mám dve šišky s nugátom, počítal som s vami.“

„Určite!“

Sledoval ju pri vyzliekaní. Bol by dal dva prsty pravej ruky na klát, keby po kožúšku pokračovala aj so svetríkom a blúzkou, a pridal by ľavú za rifle a to ostatné, ale biely plášť z nej urobil lekárku a Martin iba lačne prehltol. Prudko sa otočila a prekvapila ho. Nestihol zamaskovať myšlienky zrkadliace sa v očiach, a keď sa víťazoslávne usmiala a s pochopením pohodila hlavou, aby si upravila ovísajúce vlasy, pripadal si ako pristihnutý pri onanovaní. Ponúkol jej šišku a ona jemu kávu, usrkávali a mlčky jedli. Nevedel čo povedať, aby nenarušil atmosféru, a ona bola hladná, tak pragmaticky mlčala tiež.

„Čau!“

„Ahoj!“

Prichádzali kolegovia. Izba lekárov sa plnila. Biele plášte menili jedného civila za druhým na doktorov medicíny.

„Nový?“ skúsil kolega.

„Nie!“ oponovala Sára s plnými ústami. „Inžinier Kaufmann... primár ho prizval...“

„Už viem, ten nový mimotelový obehový systém... zdravím vás, pán inžinier! Čítal som to... ale vy chcete umiestniť difúzor do roviny...“

Zazvonil telefón. Sára znechutene vstala a nechala ich rozoberať technické detaily, hoci predoperačná porada u primára bola plánovaná na pol ôsmu a mala trvať vyše hodiny. Bola skalopevne presvedčená, že tam všetko rozoberú do najmenších podrobností. Fanatici. Niektorí chlapi nedokážu debatovať o ničom inom, iba o práci, o tom, akí sú bohovskí a obľúbení v kolektíve, a hlavne, akí sú pre firmu nenahraditeľní a aké je dôležité, aby tam vysedávali do tmy tmúcej a ty... žena... ty... čo si to chcela? Čo si hovorila, že treba kúpiť? Už nič? Tak vidíš! Blbosti! Kde som to prestal?

Nenahraditeľní! Aj tento tu! Blbeček! Mal dosť času, aby jej povedal, že také vlasy v živote nevidel a že mu je mimoriadne sympatická a že by večer mohli vybehnúť... Namiesto toho rozoberá excentrické čerpadlo s debilkom, čo bude celý čas držať háky a hrá sa na veľkého chirurga! Bože, títo chlapi! Bože, títo inžinieri! Čo vyzerá trošku k svetu, je buď zamilované do roboty, alebo do nejakej sliepky, alebo úplne blbé!

„Prosím!“ vyštekla do slúchadla a hneď sa im otočila chrbtom. „Nie... nie som naštvaná, otec... je pol siedmej ráno a máme poradu... nie... nehovoril si, ja o tom neviem! A prečo voláš na pevnú linku?“

„Lebo mobil mi neberieš už druhý mesiac! A nevidel som ťa tri...“

„Iba? Ako to utieklo...“

„Cynizmus nacvičuješ sama po večeroch, alebo chodíš niekam na prednášky?“

„To je všetko, čo si mi chcel povedať?“

„Nie! A neopováž sa položiť! Budem volať donekonečna a dám ťa zháňať po celom oddelení!“

„Prestaň! Ani ty si sa nezmenil, ako tak sledujem! O dnešnom stretnutí nič neviem, nič si mi nehovoril!“

„Tak potom prepáč, asi som zabudol, ale v každom prípade ťa rád uvidím! Okrem toho, nebolo kedy! Nie je jednoduché nájsť ťa! Walter o tom vie, chcem vás mať pokope všetkých troch aj s Konrádom. Tomu ešte zavolám. Môžem s tebou počítať?“

„Walterovi si volal skôr ako mne?“

„Nie, boli sme v sobotu na turnaji, opäť mal šesť a pol a ja iba štyri a pol a simultánku mal tiež lepšiu... všivák...“

„Pán Schmitt!“

„Ja viem, šach ťa zaujíma ešte menej ako ja... a nehovor mi pán Schmitt... ešte stále som tvoj otec...!“

„Odrazu!“

„... tam sme to s Walterom rozoberali, ale nič definitívne nepadlo, trval som na stretnutí vo štvorici a chcem to urobiť dnes večer, lebo zajtra letím do Mníchova a už musím mať definitívnu predstavu o investičnom zámere a o vašej osobnej účasti na ňom, inak to padá a začneme až budúci rok, ale bez vás! Ja som vás varoval! Neviete sa rozhýbať a čas letí a investori nečakajú, idú ďalej... ste ako teľce... rozrezať ľudské srdce a rozhodnúť o živote a smrti viete za pár sekúnd, ale podpísať papier sa bojíte ako malé deti...“

„Otec!! Ja neprídem! Nechce sa mi hádať...“

„Nemusíme sa! Aj mne sa to bridí! Jedno naše stretnutie by sa už konečne mohlo skončiť bez urážok a výčitiek a tvojich...“

„Mojich!? Zase mojich?! A čo ty!? Ako sa ty správaš ku mne, to je korektné?!“

„Ja ti platím...“

„A sme doma!!“

„... dobre... dobre! Máš pravdu!“

„Od maminej smrti nepočúvam nič inšie, a pritom z jej závetu si mi nedal ani fuka...“

„Tri milióny... bože môj... vraj ani fuka!!“

„Ostatné si stopil...“

„Musíme teraz... a po telefóne...?“

„Nie! To fakt nie! Nemusíme! My dvaja sme skončili, niet o čom! Neprídem! Hádame sa, sotva sa počujeme, keď ťa opäť uvidím, možno dostanem chuť aj...“

„Nevyhrážaj sa. Nebojím sa ťa! Ani toho tvojho podareného advokátika... ozaj, ešte s ním spávaš?“

„Ty!!“

„... namiesto gáže? A ty mne ideš nadávať do lakomcov! Ale nevadí! Čo bolo, bolo! Poviem ti iba jednu vec, a to ťa presvedčí! Dnes večer pôjde o peniaze a tvoj podiel môže mať sedem núl...“

Chvíľu bolo ticho. Iba na seba dychčali cez slúchadlá.

„O koľkej... večer?“

„Takže záujem by predsa len bol...“

„Nemusím...“

„O ôsmej. A nestrečkuj!“

„Dobre!“

„Tak večer, a obleč sa slušne, nie ako minule...“

„Už by stačilo...

„... a nemienim sa s tebou hádať, ani o nej, ani o mne ani o nás dvoch... jasnééé?! Zvlášť nie pred tými debilmi!“

„Neprí...“

„Prídeš! Prachy ťa zaujímajú... presne ako ju... zaujímali...“

„Si nechutný!! Matkinej pamiatke daj pokoj, lebo...!!“

„... a na tvoje teatrálne výstupy tiež nie som zvedavý!!“

Tresol slúchadlom.

„Vyser si...“ a položila. Placho sa obzrela a z odľahlého rohu miestnosti si premerala prítomných. Pevne dúfala, že roztomilú rodinnú debatu nikto nepočul. Nepočul. Mali robotu, boli to chlapi, iba obyčajní chlapi...

2

Stál sám uprostred noci a vedel, že musí zabiť. Sledoval okno na prvom poschodí. Jediné rozsvietené okno v zadnej časti.

Svetlo zhaslo. Zalovil v útrobách motoristickej bundy, vybral pištoľ, skontroloval ju, vložil späť a vykročil.

Na pach smrti bol zvyknutý, pozeral jej do očí často a už veľakrát videl, čo dokáže, ale vtedy konala sama a on sa iba prizeral. Teraz od neho chceli, aby jej pomohol. Aby ju privolal a aby jej ukázal cestu k nemu, k tomu... despotovi a tyranovi, akému niet páru. Čudný pocit. Boli časy, keď bol slušným a normálnym občanom žijúci medzi slušnými a normálnymi občanmi... vlastne, ešte stále to platilo! O chvíľu sa to všetko malo zmeniť. Stal sa nájomným vrahom. Mal sa ním stať. Chcel sa ním stať. Nebolo ho treba dlho prehovárať.

Dažďové mraky sa rozostúpili a vykukol mesiac. Svietil ako besný a strieborným práškom mu vydláždil trávnik medzi skupinkou stromov, kde stál, a zadnými dverami, kam mieril. Pripadal si ako na pódiu a iba čakal, kedy sa ozve pískanie. Zháčil sa. Naozaj ho bolo vidieť. Vrátil sa pod stromy a vzhliadol. Mraky hustli a temnomodré škáry posiate hviezdami postupne mizli. Vietor nie a nie ustať. Aspoň na niečo bol dobrý, zariadil tmu. Úplnú tmu. Mraky sa opäť spojili. Mesiac zmizol. Vrah vykročil k zadnému vchodu a tentoraz sa už nevrátil.

Doktorka Sára Schmittová položila telefón a prisadla si ku kolegom. S inžinierom Martinom Kaufmannom už pokročili o kus ďalej a počas jej telefonátu stihli prebrať zapojenie prístroja na hlavnú cievu a princíp filtrácie krvi. Práve sa hádali, či kapacita pľúc bude zodpovedať prietoku... keď vošiel primár.

„Dáma a páni... prajem vám dobré pondelňajšie ráno a na konci pracovného času rovnaký počet žijúcich pacientov, ako na začiatku... kolega Vágner! Príde inžin... áále, vidím, že ste to už stihli!! Takže vás ani nemusím predstavovať! Pán inžinier, vitajte! Kolega Vágner sa vás ujme a vysvetlí vám pravidlá. Ide o to, aby ste nezavadzali a boli v pravý čas na správnom mieste! Inak za seba neručím! Ak ten váš zázrak začne haprovať a my budeme uprostred, nebude čas na meditácie a zháňanie technikov a náhradných súčiastok, jednoducho prejdeme na starý odskúšaný systém a vy prídete o štyri roky práce, jasné?!“

„Jas... né.“

„O pol ôsmej vás očakávam u mňa! Všetkých! Začneme!“ a vypadol rovnako rýchlo a nečakane, ako prišiel.

„To... vždy je taký?“ skúsil inžinier.

„Aký?“ spýtala sa Sára.

„Taký... nasra...“

„Nie! Takýto milý býva iba dvakrát do mesiaca, inak sa s ním nedá... máte šťastie...!“

„Tak dík...“

Dojedli šišky, dopili kávu a podpísali pár formulárov o predoperačnom stave dnešných obetí. Potom sa pomaly povytrácali z izby lekárov, ale napriek rôznym okľukám aj tak nakoniec zakotvili u primára a všade rozvešali posledné röntgenové snímky. Primár do nich ďobal prstom a prednášal o anomáliách a deformáciách, ktoré budú musieť odstrániť. Doktor Vágner a inžinier Kaufmann zbehli o poschodie nižšie prví a začali sa umývať. Vágner chcel vysvetliť postup, ale keď videl, ako rutinovane siahol po mydle a kefke, uvedomil si, že operačné sály sú aj jeho pracoviskom a že to jednoducho ovláda. Potom vošli na operačku a s nástrojárkou a anesteziológom začali pripravovať prístroj, ktorý mal Homolkovi zabezpečiť pokojnú starobu.

Primár Brehm spomalil a nechal kolegov, aby ho predbehli. Chytil Sáru za rukáv a nenápadne potiahol. Pochopila. Spomalila tiež.

„Volal ti starý? Prepáč... otec?“ spýtal sa, keď skupinka v bielom odišla do bezpečnej vzdialenosti. „Volal! Neospravedlňuj sa!“

„Čo chce?“

„Si trápny ako on! Aspoň keby ste sa dohodli a klamali rovnako! Už ste to preberali v sobotu na turnaji, zabudol si, alebo ma skúšaš?“

„Trt sme preberali, dá sa s ním?! Iba ma pozval na dnes večer a vraj budem prekvapený! Príde aj direktor, to je všetko, čo viem!“

„Ak príde aj Konrád, tak to nebude iba posedenie pri čaji.“

„To určite nie! Direktor s ním pijú whisky, ja koňak a ty všetko okrem čaju, tak čo ti to napadlo...?“

„Chceš byť vtipný, alebo ma iba nasrať pred operáciou?“

„No tááák...“ skúsil ju na uzmierenie chytiť za lakeť, ale ukázala mu chrbát a zahla do ženských kabíniek.

„Aj to... aj to...“ zamrmlal si popod nos a išiel sa tiež prezliecť do zeleného.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=98748