Vojtech Czobor

Potomkyňa

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Vojtech Czobor 2012

Photo © Vojtech Czobor 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0694-1

Hlavná predstaviteľka príbehu žije a jej opis je verný. 

Všetky postavy spomínané v príbehu boli, sú (alebo budú) skutočné. Ich mená sú však väčšinou zmenené a ich spájanie s konkrétnymi osobami by bola špekulácia.

Historické udalosti sa skutočne udiali a miesta, ktoré čitateľ počas čítania navštívi, naozaj existujú.

Gemer

teraz východné Slovensko

jar 1241

Večer 10. apríla 1241 ruský utečenec z mongolského tábora varoval Bela IV., že Batu chystá útok. Uhorský panovník dal posilniť stráže pri moste, na ktorý Mongoli v noci naozaj zaútočili a prinútili uhorské strážne jednotky ustúpiť. Až keď dorazili posily (kráľov brat vojvoda Koloman, arcibiskup Ugolín a templári pod vedením Jakuba de Mont Royal), podarilo sa Mongolov zatlačiť späť. Útok Mongolov na most, ktorý viedol sám Batuchán, bol len zásterkou iného manévru. Ľavé krídlo Mongolov pod vedením Subodeja a pravé pod vedením Šejbana pod a nad mostom prebrodili rieku a obkľúčili uhorský tábor. Mongoli okolo neho krúžili a zasypávali ho horiacimi šípmi a fakľami. Uhorské vojsko v stiesnenom priestore nedokázalo sformovať bojové šíky. Jedine oddiely vojvodu Kolomana, arcibiskupa Ugolína a templári sa pokúsili o výpad z tábora, boli však s veľkými stratami odrazení späť. Mongoli otvorili obruč obkľúčenia a nechali zdecimovanú armádu utekať. Mnohých utekajúcich zatlačili do močiarov, ostatných prenasledovali. Podľa kronikárov ležali mŕtvoly až dva dni cesty od bojiska. Templári padli takmer do posledného muža. Belo IV. ušiel preoblečený za sedliaka cez južné Slovensko a Rakúsko do Záhrebu.

Bola to zdrvujúca porážka. Potoky, jazierka a rieky boli červené od krvi. Celá vojna bola nezmyselná. Mongoli vyhrali, kráľ si ledva zachránil holý život. Templári, ktorí mu pomáhali, predsa len neboli privyknutí na prudkosť a obratnosť, s akou nepriateľ ovládal bojové umenie. Po krátkom čase sa Mongoli stratili ako ranná hmla. Zostala spustošená krajina, vypálené dediny...

Hlboko v horách, medzi veľkolepými svahmi a planinami v malej chatrči sa na provizórnej posteli, zviazanej zo smrekových haluzí, v horúčke zvíjal rytier. Rany boli čerstvé a hlboké. Čiernovlasé mladé ženy, ktoré ho ošetrovali, však vedeli, že prežije. Keď sa rytier prebral z blúznenia, rýchle sa snažil pochopiť situáciu.

„Kde som... a kde sú ostatní?“

„Bitka sa skončila, mon frére. Tvoji priatelia a spolubojovníci tu nie sú. Už niekoľko týždňov ležia v tejto cudzej zemi,“ prehovorila k nemu vysoká štíhla žena. Poznal v nej zverenkyňu svojho veliteľa.

„Aj…?“

„Veru aj on, môj pán a ochranca Jakub zomrel medzi prvými. Zostali sme len my. Je nás však dosť, aby sme sa o teba postarali. Aj ľudia tohto kraja nám pomôžu. Sú veľmi milí a prívetiví.“

Rytier z tej ohromujúcej správy opäť upadol do polospánku. Pred očami sa mu premietali zúfalé scény, v ktorých bojovníkov viezli koníky rýchle ako šípy. Nemotorné kráľovské a templárske brnenia síce chránili pred oštepmi a šípmi šikmookých votrelcov, ale ak niekto spadol z koňa, ostré meče ho dorazili. Niekoľkokrát vlákali Mongoli neskúsených vojakov do smrteľnej pasce. Jordain si pamätal všetky tie výjavy. Aj on zacítil ranu mečom. Skotúľal sa do húštiny pri rieke, no vedomie nestratil. Zachytil sa o konáre liesky a zostal nehybne ležať. Krv z hlbokých rán stekala do vody a rozplývala sa v nej ako vyblednutý purpur na legátskom odeve. Krv v mútnej, pomaly plynúcej vode. To bol posledný výjav, ktorý si pamätal. Rinčanie zbraní sa postupne vzďaľovalo a menilo na tichý šum. A potom koniec. Tma.

Hrad Montségur

Južné Francúzsko

14. marca 1244

Albigénci, geografický názov pre katarov, ktorí pôsobili v oblasti Okcitánie na juhu Francúzska, je odvodený od mesta Albi, jedného z ich centier. Žili veľmi jednoducho, väčšina pochádzala z chudobných rodín. Zaoberali sa prírodným liečiteľstvom, astrológiou a tkáčstvom. Vážili si prírodu a riadili sa jej zákonmi, mali veľkú úctu voči všetkému živému i stromom. Jedno z ich základných pravidiel bolo: „Nepreleješ krv!“ Nejedli nič živočíšneho pôvodu okrem rýb, lebo tie podľa nich vznikali z vody. Zastávali názor, že každý sa má živiť vlastnými rukami. Boli vynikajúci rečníci a svojím jednoduchým dualistickým náboženstvom si dokázali získať hlavne nižšie vrstvy, ľudí, ktorí dokázali nefalšovane vidieť svoj život. Rím v nich videl heretikov, kacírov (aj pôvod tohto slova možno hľadať v slove „katar“). Rýchlo sa stali veľkými protivníkmi cirkvi, ktorá proti nim spolu so svetskou mocou zorganizovala tzv. albigénske križiacke výpravy. Katolícka cirkev sa tým dopustila najväčšej genocídy svojej histórie. Zahynuli desaťtisíce ľudí.

(Z ročníkovej práce Katari študentky Jany Pecníkovej z Banskej Bystrice)

Kvapky teplého dažďa syčali na rozhárajúcich sa hraniciach. Bude treba veľa dreva a raždia. Ešte nikdy sa nenazbieralo toľko bezbožníkov ako v toto popoludnie, prebehlo hlavou Julienovi. A či sú to ozaj všetko bezbožníci?

Julien mal viesť večerné popravy na lúke pod hradom. Ako správny kat, ktorý sa svoje remeslo dokonale vyučil, zvažoval všetky okolnosti, ktoré by mohli zabrániť hladkému priebehu.

Najviac sa Julien obával dažďa. Ak by sa totiž spustil prudký lejak, obrovské hranice by nehoreli správne, bolo by ich potrebné ovievať veľkými haluzami, aby sa rozhoreli.

Aj keď ho dôvody odsúdenia a previnenia nemali prečo zaujímať, vedel sa vžiť do pocitov odsúdených. Niekedy sa nimi nechal strhnúť. No to len v najhlbšom zákutí duše. Julien bol na svoje povolanie hrdý, nerobil ho však s láskou. Chcel mať všetko čím skôr a bez problémov za sebou.

Nešťastníkov z Carcassonne stráže postupne privádzali na lúku. Bolo ich stopäťdesiat-dvesto, nedalo sa to odhadnúť. Vychádzali z riedkeho lesíka celkom nahí, len okolo bedier mali ledabolo zviazané zdrapy handier. V plnom brnení oblečení rytieri Svätého božieho rádu templárov ich zoraďovali na okraji lesa za horúcimi hranicami. Obrovské pahreby voňali príjemne.

Pápežský legát sedel na vysokej honosnej tribúne so strieškou. Julien stál po jeho boku.

„Treba začať s popravou bezbožníkov.“

„Prepáčte, eminencia, ešte sa nedá. Ohne nie sú dostatočne rozhorené. A okrem toho prší,“ poznamenal skromne Julien. Eminencia sa pohniezdila na svojom brokátovom plášti a zahrúžila sa do čítania breviára.

Odsúdencov začali katovi pomocníci zväzovať. Okolo tela im omotali silný povraz, ktorý pri nohách šikovne zviazali do špeciálneho uzla. Jednotlivé popravy sa uskutočňovali na koloch. Ale kto by kresal toľko kolov! Mestská rada Carcassonne, odkiaľ privolali aj Juliena, už dávnejšie rozhodla, že povrazy pri hromadných popravách sú lacnejšie než kresanie kolov.

Pápežský legát bol zjavne nervózny, lebo z lesa na druhom okraji lúky začali vychádzať rôzni trhani a tuláci, aj niekoľko na pravú vieru obrátených, ktorí síce bez slova sledovali prípravu neslávneho divadla, ale z očí im sršali skryté plamene nenávisti a dusivého hnevu.

Julien sa cítil nesvoj, lebo medzi odsúdencami bolo veľa žien a malých detí, túliacich sa k nahým telám matiek. Dokonca bolo vidno dve-tri batoľatá, bezstarostne prisaté na ich prsiach. V duchu si podvedome spomínal na rozhovor s krásnou mladou a vzdelanou katarkou vo vlhkej cele pod zámkom.

„Prečo si odsúdená?“

„Pretože som žena.“

„Nik predsa ešte nebol odsúdený zato, že... že je žena!“

„Prvý hriech pochádza od ženy a pre ňu musíme všetci zomrieť! Žena, ty si bránou do pekla. Ak toto nie je rozsudok, tak čo potom?“

„O čom to hovoríš, nešťastnica? To si si predsa vymyslela, aby si zakryla svoju skutočnú vinu.“

„Poznáš príbeh o stvorení sveta? Poznáš Pavlovo učenie?“

„Rúhaš sa, dievča! Okrem trestu pozemského ťa stihne aj trest toho, ktorému vďačíme za život.“

„Toto je život?“ zabodla sa mu pohľadom priamo do očí. „Pozri sa na mňa. Ruky mám zodraté do krvi od povrazov. Vo vlasoch slama a po mojej hlave sa prechádzajú v zástupoch vši. Tomuto ty hovoríš život? Áno. Máš pravdu. Rúham sa. Tým, že vôbec žijem.“

„A... a nebojíš sa posledného súdu? Nebojíš sa sudcu, ktorý je nadovšetko spravodlivý?“ Julien videl, že prehráva.

„Toho, čo dopustí aj tieto hrôzostrašné činy, ktoré na nás už desaťročia páchate?“ Dievčina zdvihla hlavu k nebu a v jej krvou podliatych očiach sa objavil záblesk radosti a nádeje. „Nemysli si, že neverím v Boha, stvoriteľa. Ale nie v toho, čo veríš ty. Ty veríš v diabla. V toho, ktorý môjho spravodlivého Boha zradil a zriadil si svoje sídlo tu, na nešťastnej zemi.“

„Vieš vlastne, kto som?“ spýtal sa Julien, aby odviedol reč inam. Pochopil, že tomu prestáva rozumieť.

„Ty si môj liečiteľ.“

„Liečiteľ?“ Julien už teraz nerozumel vôbec ničomu. „Ja som kat.“

„To je to isté,“ odpovedala žena. „Život je choroba a ty ma od nej oslobodíš.“

Zjavne nervózny pápežský legát si pretieral oči, ktoré mu sčerveneli od štipľavého dymu dažďom pridusených hraníc. Cítil sa nepríjemne a jeho dušu hrýzol strach aj nečisté svedomie. Posilňoval sa dúškami z Biblie. Aj Starý zákon opisuje hromadné ničenie celých národov, ktoré sa spriečili Bohu. Aby sa ubezpečil o svojich vedomostiach, rýchlo nalistoval v prílohe breviára niekoľko veršov, ktoré mu dodali silu a presvedčenie. Dlho hľadať nemusel. Prečítal si o tom, ako na boží príkaz zabíjali Izraeliti pri dobíjaní Jericha: A ostrím meča vykonali kliatbu na všetkom, čo bolo v meste, na mužoch i na ženách, na mladých, na starých, na dobytku, ovciach a osloch.

Na jeho stolec priletela drobnučká tlejúca halúzka. Podčiarkol si vetu uhlíkom.

Napriek všetkému však chcel vyslanec spravodlivého Ríma, zastupujúci ctihodného pápeža Inocenta IV., celý proces urýchliť, a preto poslal posla hore do pevnosti Montségur, aby zistil, čo sa deje. Prečo ešte druhá skupina odsúdencov neprichádza? Na väzňoch z pevnosti záležalo pápežovi najviac. Bola tam elita heretikov.

Legát dlho uvažoval, čo sa vlastne deje, navonok zahĺbený do breviára, ktorý poznal už naspamäť. Jeho ctižiadostivý chlebodarca, ktorý nastúpil na pápežský stolec po dlhých takmer dvojročných ťahaniciach, na potrestaní heretikov z Okcitánie bezpodmienečne trval. Legáta škrelo, že nebol zasvätený do podstaty veci. Tú však poznal len pápež a kruh jeho najvernejších kardinálov. Veľmi dobre chápali, prečo sú katari takí hriešne závislí na svojej viere. Tajomstvo sa skrývalo v najtemnejších archívoch, uložených v skalných stenách prastarých rímskych katakomb, kam mali prístup za každého pontifikátu len dvaja-traja starí mnísi.

Nebolo to bohatstvo svetské, čo lákalo Rím. Katari síce boli šikovní a vzdelaní obchodníci a remeselníci, podaktorí veľmi bohatí, no ich majetok sa prenechal svetskej moci. Nech sa naplní kráľovská pokladnica.

Legátovi by ani v najhlbšom sne nebolo napadlo, čo sa na Montségure udeje v nasledujúcich hodinách. Pápež, ktorý bol pravidelne informovaný, chcel spomedzi katarov dostať živú len jednu osobu. Sám sa bál vysloviť jej meno. Meno tej ženy. Cítil v nej pád Ríma a celej hierarchie cirkvi. V jednej jedinej, bezbrannej a stigmatizovanej žene, ktorú hľadajú od toho temného dňa. Dňa ukrižovania.

Mohutná pevnosť neodolala. Zvonka popri úzkych strieľňach, aj pri vstupnej bráne boli rozostavaní templári, pod hradom sa premávalo množstvo rytierov, ktorí všelijako zabíjali čas a popíjali trocha nalomené víno z údolia Rhôny. Zima bola mierna, sudy v pivniciach navlhli. Skoro všetci cítili uvoľnenie, že sa to všetko konečne skončilo.

Tí, čo stáli pri vchode do pevnosti, skrížili kopije, keď zazreli pápežského posla.

„Veliteľ zakázal vstup do pevnosti.“ Premeriavali si útleho chlapíka s ryšavými vlasmi v sprievode dvoch divných nablýskaných rytierikov, ktorí mali namiesto oceľových košieľ brokátové haleny, tuho zviazané pri krku.

„Ale ja… ja musím v mene vyslanca svätého otca zistiť, prečo nie sú heretici privádzaní k poprave.“

„Pozri sa, milý brat. Ty si konáš svoju povinnosť a my tiež. Takže sme na tom narovnako. Povedz, prečo by sme si nemohli teraz v pokoji spolu posedieť a počkať,“ poznamenal s úsmevom už mierne podgurážený veliteľ stráže. Veľkým gestom ponúkol prichádzajúcim miesto na skalnom múriku pred bránou. Posol videl, že nemá zmysel odporovať. Počul už o tom, že rytieri väčšinou sympatizujú s katarmi. Celkom dobre mu nakoniec padlo posedieť si a vymaniť sa aspoň načas spod dozoru prísneho a arogantného legáta. A tak sa brokátová trojica pohodlne rozložila na malej lúčke pred vchodom a po chvíli všetci zistili, že si celkom dobre rozumejú. Víno a blízkosť jazykov ich spojili. Rozhovorili sa. Posol počul prvýkrát v živote o kataroch aj niečo dobré a zaujímavé.

„Zajtra na úsvite budú už veru všetci upálení a pozabíjaní. A to práve v deň ich najväčšieho sviatku. Necháme ich v pokoji uctiť si svojho porazeného a poníženého Boha, ktorý ich o niekoľko hodín privíta tam kdesi hore strašne vysoko… Nech sa v oddanosti pripravia na dlhú cestu.“

Posol Celebrus ani len vo sne netušil, akou dôležitou osobou sa stane v dejinách katarov. V úlohe zachrániť ich najcennejší poklad.

Celebrus chcel byť oddaným poslom svojho pána. Trápilo ho však, že legát nedbal príliš na jeho slová a pripomienky. Dávno cítil, že mu musí raz dokázať, že on, Celebrus, tu nie je len na donášanie správ a odkazov. Cítil sa hlboko ponížený vždy, keď sa na ňom legát vyvŕšil za zlú správu, aj keď bola pravdivá. Táto skúsenosť mu nedala spávať. Jemu, Celebrovi, dakedy uznávanému absolventovi cirkevnej školy pri dóme vo Fulde.

Na osude katarov mu nezáležalo, nakoniec, priečia sa Rímu, tak čo. Ale krajina, kde žijú, je prekrásna. Cesta z Carcassonne na Montségur ho fascinovala. Pokojná rieka Aude si kliesnila cestičku pomedzi zrázy a úpätia Pyrenejí. Vysoké smreky a jedle sa striedali s platanovými alejami popri malebných osadách. Pomedzi domy sa vinul zlovestný dym, prinášaný vetrom z vypálených hradov.

Majestátny, baladami opradený Montségur, hrdá bašta albigéncov, sa vynímal na vysokej, zdanlivo nedostupnej skale. Pripomínal obrovský dvojcípy klobúk na hlave najvyššieho kopca v okolí. Celebrus nechápal, ako mohol niekto takú stavbu vôbec postaviť. Veď tam hore nevedie žiadna cesta! Albigénci boli väčšinou bohatí a skúsení obchodníci a ich pokojné a jednoduché vnímanie života im prinášalo úspech. Neboli zapletení do finančných afér skorumpovaných a hlúpych „pravoverných“. Žili pokojne, tak ako ich rieka, ktorá nikdy nevystúpila z koryta, aby im ublížila. Ich pán, vikomt Raymund, sídlil v Toulouse. Vážili si ho tak, ako si on vážil ich. Jeho zákerná vražda pôsobila depresívne na obyvateľov celej Okcitánie. Viacerí z hradných pánov, ale i drobní obyvatelia podhradia tušili skorý definitívny koniec. Enduru, dobrovoľný odchod z tohto sveta, z ríše satana, dobrovoľným vyhladovaním, videli mnohí ako jediné riešenie. Križiaci prehľadávajúci klenby pivníc v Béziers nachádzali často na kosť vychudnutých, polomŕtvych i mŕtvych albigéncov. Celé rodiny odmietali vziať do úst potravu a vodu, a tak si privodili pomalé a trpezlivé umieranie.

Celebrus si nechcel pripustiť, že i on sám sa v Béziers takmer dostal na hranicu. Striaslo ho, keď si na to spomenul Dobrý bože!

Jeho spoločníci pomaly driemali pri vatre. Jar tu v kopcoch prichádza pomalšie. Obrátil sa chrbtom k ohňu, fúkalo mu na kríže. Dal si dúšok zlomeného rhônskeho vína a zahrúžil sa do svojich myšlienok.

V Béziers to bolo hrozné. Dokážu niečo také urobiť ľudia!? Kresťania!? Celebrus sa prežehnal pri spomienke na toľkú hrôzu.

Na legátov príkaz mal ísť sledovať, ako sa plnia rozkazy na popravu heretikov. V meste vládol chaos, ľudia sa hnali úzkymi kamennými uličkami hore k chrámu Márie Magdalény. Verili, že v chráme nájdu útočisko. Pod bránou na priečelí meštiackeho domu sa túlila mladá žena so svojou takmer nahou, dospievajúcou dcérou. Na jej krku visel veľký drevený ručne hrubo vytesaný kríž, ktorý jej siahal až po kolená. Keď ju zočil vôkol bežiaci rytier s hrubým strapatým obočím a krvavým mečom, zdrapil drevený kríž a hodil ho na okraj cesty, kde sa povaľovali zdrapy handár, zvyšky kožených sandálov a remencov. Z hromady vybehli dva-tri potkany, ktoré tam olizovali zakrvavené zvyšky.

„Kto si, že sa skrývaš za kríž?“ snažil sa prekričať hluk rinčania mečov o kamenné steny a tupých nárazov, keď sa meču dostal do cesty ľudský úd. Pokriky križiakov sa miešali so zúfalými stonmi, volaniami o pomoc a zľutovanie, ktoré po tupých úderoch zanikali kdesi v nekonečne jarnej oblohy.

„Ja som kresťanka,“ zúfalo zasyčalo dievča. Chcela svoju obhajobu skríknuť na celé hrdlo, no nešlo to.

Bezmenný rytier, boží bojovník, schytil kríž, obrátil ho kratším koncom k zemi a zastokol medzi dve vykývané, hrubo okresané dlaždice. Potom zdrapil dievča za útlu hruď, zdvihol do výšky a so zverským revom nastokol na vyčnievajúci zvyšok kríža. Omdlievajúce dievča omotal handrami a okolo bežiacemu bratovi vytrhol z ruky smradľavú, olejom presiaknutú fakľu a celú túto hrôzostrašnú pochodeň podpálil so zjavným uspokojením. Matka dievčaťa ležala na kraji chodníka, bledá s vyvrátenými očami. Asi jej prasklo srdce, prebehlo hlavou Celebrovi, ktorý celý výjav sledoval z okna vypáleného domu. Ktovie, či aj dieťatku, ktoré už veľmi zreteľne nosila pod srdcom. Všetok zostávajúci národ sa vôkol nej hrnul hore, na kopec, k chrámu. Najprv ju ľudia preskakovali. Neskôr nestíhali.

Blížilo sa k večeru. Nad mesto stúpal dym, ktorý v bezvetrí vytvoril nad troskami mesta hrôzostrašnú čiapku. Pod ňou sa nad východným okrajom vytváral krásny červený odraz zapadajúceho slnka na nehybných mrakoch. Ktovie, možno to bol i odraz plameňov horiaceho Narbonne, Minerve, Carcassonne, Limoux či Montségur, kde sa na lúke pod hradom chystalo najbesnejšie vraždenie v mene pápeža a rímskej cirkvi. Ježišovej cirkvi. Z nešťastnej ženy na chodníku zostala len zakrvavená kôpka. Potkany sa spočiatku nesmelo vynárali spoza rohov...

Zvyšky nešťastníkov sa uchýlili v chráme Márie Magdalény. Hustý vzduch pretínali výkriky i modlitby. V jazyku languedoc aj po latinsky. Keď to Celebrus počul, chcel vyzvať pravoverných, aby vyšli z chrámu, že ich v mene pápeža zachráni. Nastala trma-vrma, ľudia sa začali tiesniť pri úzkych a nízkych kamenných vchodoch. Vtom ho chytil niekto pevne za rameno. Celebrus cítil neklamný pach krvou presiaknutého rytierskeho oblečenia. Na jeho brokáte sa začala postupne zväčšovať krvavá stopa od zakrvavených drsných dlaní.

„Stíchni, fratre, ešte jedna veta a tvoj dym tiež stúpne k oblohe na oslavu kríža!“ Keď Celebrus zazrel strapaté obočie božieho bojovníka, pochopil, že jeho situácia je veľmi zlá. Spomenul si na legátov prejav na začiatku celej akcie. Keď sa ho veliteľ križiackej jednotky, statný plavovlasý bojovník kdesi so severu pýtal, ako rozoznajú pravoverných od albigéncov, odpoveď bola stručná:

„Pobite ich všetkých. Boh si už svojich spozná!“

Ledva sa Celebrus stihol stiahnuť od jednej z bočných brán, zapadli závory na všetkých vchodoch. K oknám sa prisunuli dlhé rebríky. Templárski dobyvatelia postup poznali z predchádzajúcich akcií: Mečmi roztĺkli okná s výjavmi z posledného súdu a iných biblických príbehov a do chrámu začali lietať z každej strany čerstvé fakle. Štipľavý dym stúpal cez okná k nebu. Duše nešťastníkov sa sťahovali z kráľovstva Rex mundi do ríše čistého Boha – Boha lásky.

Celebrus pri týchto strašidelných spomienkach nedokázal zaspať. Jeho dvaja spoločníci a strážcovia brány už spali tuhým spánkom, kopije pohodené v húštine. Posol pochopil, že prišiel jeho čas. Počul, že dnes v noci sa na nádvorí majú diať podivné veci. Rýchle sa striasol z pochmúrnych mrákot. Ticho zavrel za sebou ťažkú bránu a v tieni kamenných stien sa potichu približoval k stredu lichobežníkového nádvoria. Stáli tam desiatky skromných dedinčanov, ale aj šľachticov z okolitých obcí. Pohrúžení v modlitbe na niečo čakali. Na stenách jemne blikali slabým svetlom dohárajúce fakle.

V hrozivom prítmí nádvoria sa Celebrus zakrádal po úzkych kamenných schodoch k oknám miestnosti, ktorá jediná poskytovala okolitej noci o niečo viac svetla. Pri každom kroku cítil cez jemné kožené kapce kamenné výčnelky hrubo opracovaných schodov. V napätom očakávaní to však sotva vnímal. Konečne bol pri prvom okne. V miestnosti na kamennej podlahe pri pomerne silnom osvetlení ležalo na veľkom tkanom koberci päť mladých dievčat. Boli úplne nahé. Ich útle telíčka sa chveli od zimy. Dievčatá ležali na bruchu. Okolo koberca sa prechádzalo niekoľko mužov a žien v dlhých tmavomodrých, po zem siahajúcich plášťoch. Zrejme parfaiti – dokonalí. Celebrus už čo-to vedel o katarských náboženských hodnostiach. Pozornosť prítomných parfaitov sa čoraz viac sústreďovala na jednu tmavovlasú dievčinu.

„Vstaň,“ pomohol jej starý šedivý muž s dlhými vlasmi a bradou. Ostatní navliekali do jednoduchých vrecovitých sután zvyšné dievčatá.

Čiernovlasé dievča doviedol s posvätnou jemnosťou pod najsilnejšie svietiacu fakľu. Až teraz si vyjavený Celebrus všimol, aké krásne a dôstojné stvorenie si vybrali. Dlhé čierne vlasy splývali a jemne zakrývali nežné a pevné prsia dievčiny. Zelené oči trocha nesmelo sledovali okolie. Jej koža bola biela a hladká. Vynímala sa krásnym leskom. Celebra očaril jej úsmev. Spočiatku opatrný, akoby na stranu. Keď však dievčina naplno ukázala biele zuby a jej červené pery vytvorili pred nimi podobu srdiečka, Celebrus si uvedomil, že takú nežnú krásu vo svojom živote sotva videl. Mysľou mu preblysli spomienky na nafúkané, vyčesané Rimanky, ozdobené najnezmyselnejšími šperkami sveta, vydávajúce rozkazy sluhom a miešajúce jedy svojich intríg. Cítil, ako mu celým telom a dušou preniká niečo úplne nové, doteraz nevídané. Láska je to, uvedomoval si čoraz viac. Nie, nie, nie láska k dievčine, ktorá ako keby sa mu teraz priamo pozerala do očí. Láska k ľuďom, ku všetkému živému. Ožiarený, ozdravený, iný, akousi zázračnou silou naplnený a vyrovnaný sledoval nový Celebrus, čo sa bude diať ďalej. Parfaiti postupne prichádzali k dievčine a bozkávali ju nežne na tvár, pokľakli pred ňou a pobozkali ju na jemné, ešte dievčenské lono, na ktorom sa iba začínali črtať jemnučké vlásky dospelosti.

Čo sa dialo potom, vnímal Celebrus len okrajovo. Pocítil obrovskú túžbu byť jedným z nich. Vedel, že snáď tým odbila jeho posledná hodina. Nedbal na nič. Nech ide dočerta legát aj so svojím hlúpym výrazom. Rozhodnutie, ktoré Celebrus v tom momente urobil, bolo nezvratné. Scénu, ktorá sa odohrala v nasledujúcich minútach, nik neočakával.

Ochranca pápežského legáta v prekrásnom ligotavom brokáte vstúpil na najposvätnejšie miesto katarov v najposvätnejšom momente ich histórie, v posledných chvíľach ich bytia. Pocítil, že napriek tomu, že sú oblečení v obyčajných, nahrubo pletených kamizolách, sú čistejší než on v odpornom brokáte. Čistejší v myslení, presvedčení, konaní a žití. Sú iní. Sú ľudskí, odovzdaní lonu prírody, vyrovnaní so smrťou a odhodlaní za svoje presvedčenie zomrieť s úsmevom na tvári. V tom okamihu Celebrus roztrhol svoj brokátový plášť a odhodil ho do kúta. Spolu s ním zazvonila o kamennú dlažbu aj jeho osobná zbraň. Padol na kolená pred udiveným starým katarom a rozhodným, aj keď trocha chvejúcim sa hlasom, povedal:

„Otče, možno si teraz podpisujem rozsudok smrti, ale moje srdce i svedomie mi rozkazuje vykonať to, na čo som sa práve odhodlal. Nechcem ospravedlňovať legáta ani pápeža za zverstvá, ktoré spáchali spolu so svorkou milites christiani. Nechcem, lebo to sa ospravedlniť nedá. Chcem ich prekliať. Prekliať všetky miesta, odkiaľ prišli. Prekliať Rím... Tisíckrát prekliať všetkých, ktorí sa dali bezhlavo naverbovať na ohavnosti spáchané na tvojich bratoch a sestrách. Chcem neodvolateľne prekliať rímskeho pápeža Inocenta.“

Poslednú vetu Celebrus povedal trocha tichšie, ale najrozhodnejšie a najdôraznejšie z celého prekvapivého výlevu. Na zemi kľačala kopa nešťastia na pokraji zúfalstva. Jeho bledú tvár pod ryšavými rovnými vlasmi zaliali slzy ozajstnej ľútosti. Brada sa mu triasla a nebolo to chladnou, hviezdnatou nocou. Do ticha siene sa ozývalo iba vzlykanie muža, ktorý konečne povolil obruče svojho svedomia.

„Vstaň, druh môj,“ prehovoril parfait Bertrand, najváženejší vodca albigéncov a natiahol k Celebrovi ruky.

„Tvoje slová zneli skoro ako prísaha. Pre nás sú to slová zvláštne, lebo ja ani moji bratia a sestry nepoznáme slovo prekliatie. Ale tí, ktorých zastihli udalosti posledných dní v Béziers, Minerve a v ostatných mestách a usadlostiach, by určite pochopili zmysel toho slova. Určite by ho pochopili,“ Bertrandovi zvlhli oči, „keby žili,“ dodal potichu.

Celebrus prijal ponúknuté náručie ctihodného katara a dvaja ďalší, prizerajúci sa neobvyklej scéne, rýchle natiahli na Celebrovo chvejúce sa telo pletenú kamizolu.

„Ctihodný otče, pover ma akoukoľvek náročnou úlohou, ktorou by som mohol odčiniť aspoň zlomok krutostí namysleného Ríma. Alebo ma jednoducho nechaj tu, medzi tvojimi bratmi a sestrami. Pochopil som ľahkosť, s ktorou sa oddávajú smrti a získavajú tak krídla anjelov, vstupujúc do kráľovstva, do ríše Boha dobra. Rád tam pôjdem s nimi.“

Otec Bertrand poznal ľudské duše. Bol to rozvážny starec, ktorého zvráskavená tvár a dobrotivé oči už zažili a videli množstvo ľudských príbehov. Celebrove slová ho od začiatku presvedčili o úprimnosti. Najviac však pohľad, v ktorom sa počiatočné zúfalstvo menilo na zlosť a z nej plynúce odhodlanie. Po posledných slovách bývalého ochrancu legáta, ktorý mal iste aj bojové skúsenosti, otec Bertrand už presne vedel, akou úlohou ho poverí.

Medzitým parfaiti obliekli vyvolenú dievčinu do mužského, rytierskeho oblečenia. Úzke kožené nohavice jej pristali viac ako hocktorému z prítomných mužov. Bledú tvár mala ledabolo začiernenú sadzami zo stien, kde dohasínali fakle. V kúte nádvoria na východnej strane boli štyri hromady pevných, dôsledne utkaných lán.

Najváženejšia žena z radov parfaiti, odetá v dlhom majestátnom tmavomodrom plášti, priviedla dievčinu ku skupinke modliacich sa katarov.

„Emuela, ty si Potomkyňa našej panej. Ani jeden z albigénskych rodov a pokolení zatiaľ neprerušil jej pokračovanie a svätosť. Vás, priatelia, bratia a sestry, vyzývam v týchto ťažkých časoch, keď je naša čistá viera ohrozená zánikom, aby ste jej zostali verní do posledného dychu.“

Dav asi dvesto ľudí zašumel súhlasným prikývnutím. Miestami sa do tmavej noci ozval jemný vzlyk žien, ktoré si túlili k telu svoje deti.

„Pokľaknite, bratia a sestry, ktorí sa chcete stať dokonalými,“ vyzvala vznešená parfait svojich verných.

Ľudia, ženy aj deti sa rozostavili pozdĺž stien neveľkého nádvoria. Všetci, do jedného. V zadnom rohu nádvoria ležalo brokátové oblečenie, ktoré jeho majiteľ vymenil za vrecovinu chudobných albigéncov.

Celebrus sa zmenil na Hoga. Ani nevedel, ako mu toto meno napadlo. Snáď to bolo vnuknutie. Vznešený otec Bertrand prechádzal od jedného k druhému, kládol im ruky a sväté Jánovo evanjelium na hlavy, zašepkal krátku formulku a obdaril ich otcovským bozkom na čelo.

„Oc,“ zneli stručné odpovede. Celebrus Hog nechápal zatiaľ ešte veľa katarských tajomstiev. Všetci, aj tí najobyčajnejší, dokonca aj dvaja-traja telesne postihnutí, čo boli na nádvorí, boli prijatí za parfaitov. Okrem Emuely. Tá postávala obďaleč a slávnostný obrad consollamentum pozorovala so zbožnou odovzdanosťou. Prečo zostala ako jediná zo všetkých naďalej iba credentkou, teda veriacou, pochopil Hog až omnoho neskôr.

Vznešený parfait Bertrand objal Emuelu. Dlho ju hladil po hlave a díval sa jej do očí.

„Vydáš sa na ďalekú cestu. Bude to cesta plná nebezpečenstva. Tvoji ochrancovia, ktorých vyberiem podľa najzodpovednejšieho zváženia, ti budú nápomocní do poslednej kvapky krvi a do posledného dychu. Cítim hlboko vo svojej duši, že predkovia schvaľujú moje rozhodnutie.“

Potom odvrátil tvár, aby zakryl vlhké starecké oči, ktoré by mohli vzbudiť v Emuele podozrenie neistoty.

„Čo sa stane s mojimi rodičmi, druhmi a všetkými našimi poctivými a dobrými spoločníkmi, otče?“ spýtala sa trasúcim hlasom zelenooká dievčina.

Starec už neskrýval slzy. Padol na kolená, ruky zdvihol vysoko k nebu a zadíval sa kdesi do neznáma. Emuela sa už viac nepýtala. Starec kľačal na zemi a jeho vedomie bolo kdesi úplne inde. Postupne sa vracal do minulosti k predkom, ktorí stáročia chránili poklad albigéncov. Do ich rúk bola zverená najväčšia vzácnosť sveta. Nezlyhali a ochránili ju pred všetkými nástrahami. Vedel, že teraz prichádzajú najťažšie časy. Poklad bude skrytý sedemsto rokov.

Koniec ukážky

Prvé vydanie

Návrh layoutu a obálky Ivan Galanský

Zalomenie A21, s.r.o.

Zodpovedný redaktor Vladimír Pisár

Editorka Zuzana Šeršeňová

Produkcia Dana Klimová

Tlač FINIDR, s. r. o., Český Těšín

ISBN 978-80-556-0694-1

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013