Juraj Červenák

Brána Irkally

Dobrodružstvá kapitána Báthoryho 2

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Juraj Červenák 2010

Ilustrácia © Michal Ivan 2010

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010

ISBN 978-80-556-0140-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s.r.o., 2011

Na týchto stránkach vydané je svedectvo o príhodách neuveriteľných, útrapách hrozitánskych i skutkoch udatných, ktoré podstúpil a vykonal slovutný rytier a oficier armády Jeho Veličenstva cisára Leopolda I., kapitán Kornélius Báthory.

Predkladáme ctenému čitateľovi dobrodružstvá v krajoch cudzích i tuzemských, súboje s nepriateľmi pozemskými i pekelnými, hojnosť stretnutí tajomných, zrád mrzkých a ukrutností pohanských. Bokom však nezostanú ani vzplanutia ľúbostné či družnosť mužná, ktorá v nebezpečenstvách nejednému kresťanovi život zachráni.

Toto je zväzok druhý, v ktorom náš hrdina martýrsky úpie v područí mohamedánskom, no vďaka húževnatosti a viere v Boha sa z galejí živý dostane a vedno s chýrečným učencom Čelebim do služieb sultánovho pobočníka vstúpi. V jeho družine podniknú púť za cieľom tajomným a zažijú mnohé príkoria a boje neľútostné. Čítaj, drahý čitateľ, čo všetko kapitán v krajoch bezbožných zakúsil a akým mocnostiam, i vo vlastnom vnútri skrytým, čeliť musel.

Hlava prvá,

v ktorej sa Báthory obáva, že ho z mizérie vyslobodí až smrť. Zachráni ho však nečakané stretnutie.

Turecká výzvedná služba tentoraz zlyhala na celej čiare. Keď sa 4. ševvala 1072 asi hodinu po polnoci z temnoty severne od krétskeho pobrežia vynoril nepriateľ, Osmanov to načisto zaskočilo. V provizórnom prístavisku asi míľu od Kandie vypukol chaos a zhon.

Na palubu galéry Aslan avdžisi najprv dorazili nižší dôstojníci a dozorcovia.

„Hore sa, špiny! Vstávať, vstávať! Nedrichmite, ďauri leniví!“ hulákali a odušu plieskali bičmi. Zbytočne – stovku veslárov už pred hodnou chvíľou zbadúrilo hrmenie kanónov, vrešťanie trúbok a huriavk a dupot na mólach. Hrkotali reťazami, zviechali sa z mazľavých dosák a sadali si na lavice.

Vzápätí po sklopných schodíkoch vedľa kormy vybehli koncoví veslári. Každým z päťdesiatich vesiel narábali traja muži – dvaja otroci, prikovaní k laviciam, a jeden napoly slobodný turecký veslár, ktorý službou na lodi splácal daň rodnej provincie sultánovi. Predpokladalo sa, že títo „dobrovoľní galejníci“ sú rozumnejší a spoľahlivejší ako obyčajní otroci – bodaj by aj nie, väčšinu z tých tchorov v okovách tvorili zaostalí kresťania –, a preto mali najdôležitejšiu pozíciu: na konci vesla, pri stredovom mostíku, kde sa udržiaval rytmus a korigovala sila záberu.

„K veslám! Chytro, chamraď zahnojená!“

Báthory si odhrnul z tváre špinou zlepené vlasy, zaujal miesto v strede lavice a zovrel kovové držiaky vesla. Po jeho pravačke sa pri strieškou chránenom zábradlí hrbil mladý Chorvát. Čerstvé mäso, ešte si nezvykol – po nociach skučal, lamentoval a cez zasoplený nos dookola fufnal modlitby. Báthory sa s ním zatiaľ nedal do reči. V posledných mesiacoch toho veľa nenavravel – väčšinou si vystačil s vlastnými myšlienkami, a keď mal raz za čas chuť porozprávať sa, prehodil pár slov sám so sebou.

Vľavo od neho sa posadil urastený anatólsky Turek. Báthory ho dobre poznal. Chlap ustavične pohŕdavo ohŕňal nos, akoby ho od špinavých otrokov odlišovalo aj niečo viac než len možnosť spať v noci mimo lode a dostávať k pilafu sem-tam i kus šľachovitej baraniny.

Medzitým sa nalodila stovka šabľami a mušketami ozbrojených azabov. Reis Ibrahim Evren pricválal od dôstojníckej ubytovne na neosedlanom koni. Na brehu z neho napoly skĺzol, napoly spadol, a napriek korpulentnej postave hybko vybehol po schodíkoch na palubu.

Minútu nato kadirga odrazila od móla. Na stolci pod vyvýšenou kormou holohlavá opacha udrela do bubna.

„Záber!“ zrúkli dozorcovia. Korbáče zatancovali ako kobry v košíkoch egyptských zaklínačov.

Stopäťdesiat mužov zborovo zastonalo a veslá sčerili čiernu hladinu.

Z prístavu vyplávalo jedenásť galér. Raz-dva vytvorili klinovú formáciu – Lovec levov na hrote, päť a päť lodí po stranách. Za nimi sa plahočilo okolo tucta menších galeot. Flotila rezko smerovala na sever, do tmy nad morom.

Báthory nemal potuchy, čo sa deje. Určite však nešlo o cvičný poplach, akými im občas spestrovali noci. Keď pri hlbokom predklone vyzrel popod bočnú striešku na západ, videl čulý ruch aj v Kandii. Na prístavných hradbách sa rojili fakle a lampáše, zo strieľní a prieluk cimburia sa vysúvali hlavne diel, ďaleko na more doliehal ryk trúbok.

Aj na lodi prebiehali horúčkovité prípravy. Azabi štuchali nabijakmi v hlavniach muškiet, sypali prach na panvičky, cvakali kohútikmi a ocieľkami. Topčiovia ako nočné mory zmátožené svetlom lampy poletovali okolo veľkej kolubriny a štyroch falkonetov na prove. Ďalší strelci prebehli k švihovkám – menším, kartáčmi nabíjaným delám na otočných oceľových držiakoch na zábradlí.

Schyľovalo sa k boju.

Lenže s kým?!

„Zdvihnúť, zanoriť, záber! Zdvihnúť, zanoriť, záber!“

Bubon zrýchľoval rytmus. Listy vesiel sekali vodu, rozpáranú čeleňmi. Lampáše sa hojdali a po palube lietal virvar tieňov.

„Tam sú!“ ukázal reis Evren dôstojníckym budzogáňom so striebornou hlavicou. „Nespomaľujte! V mene Alaha a Proroka, do útoku!“

Báthory vrhol bleskový pohľad cez plece. V tme kdesi pred provou zazrel čierne tvary. Nepriateľ plával bez svetiel – pod rúškom tmy sa pokúšal prešmyknúť ku Kandii.

Bubon hrmel. Dozorcovia mašírovali tam a späť, zlostne brechali a plieskali korbáčmi. Azabi sa rozmiestňovali po vyvýšenom stredovom mostíku.

„Benátčania?“ vydýchol Chorvát.

Báthory naňho úkosom pozrel. „Kto iný?“

Zdvihnúť...

Mladíkovi zažiarili oči. „Prišli vytrhnúť Kandiu z pohanského obkľúčenia!“

Predklon...

„Rozdrvia flotilu a oslobodia otrokov!“

Zanoriť...

„Plytváš dychom a nádejami, mladý.“

Záber...

„Zrejme len vezú jedlo a strelivo pre obrancov.“

Zdvihnúť...

Na severe sa viackrát zablyslo a zahrmelo. Pár siah od Lovca levov vychrstol gejzír vody, v čierňave trblietavo biely. Do boku veslice šplechla vlna, loď sa zachvela, veslári zľahka stratili rytmus.

„Páľte!“ zavelil Evren.

Falkonety na prove zaštekali. Nepriateľ bez váhania paľbu opätoval. Jedna guľa presvišťala nad provou, prederavila plachtu a minula kormu tak tesne, že odrazila veliteľský tug nad strieškou. Ostatné kadirgy nemali toľko šťastia – Báthory začul lomoz triešteného dreva a príšerné skuvíňanie.

Evren vystrčil hlavu spomedzi pliec.

„Do stretu! Smelo, celou silou! Boh je na našej strane!“

Bum-bum-bum-bum... Zdvihnúť, predklon, zanoriť, záber...

„Ľavobok vtiahnuť!“ Dozorcovia si išli vypľuť pľúca. „Rýchlo, tchory! Veslá dovnútra! Poďme, poďme!“

Koncoví veslári vyskočili, schmatli veslá pod pazuchy a ťahali ich za sebou k stredovej lávke a popod ňu, až kým list na opačnom konci nezahrkotal na kovovej vidlici v medzere zábradlia. Kornel sa hlboko predklonil a pevne sa chytil lavice medzi nohami. Mladík naňho začudovane pozrel.

Vzápätí pochopil.

Náraz ho šmaril na chrbát, pod nohy veslárov na lavici za ním. Okovy na členkoch zarinčali.

Turecká a benátska galéra sa o seba otierali bokmi ako zamilované veľryby. Drevo chrapšťalo, kovanie príšerne škrípalo, bočná strieška sa trhala. Veslá sa lámali ako špajdle jaterníc, hlavne tie benátske, pretože ich galejníci nestihli včas vtiahnuť ani zanoriť. Vzduchom rotovali ostré úlomky.

„K streľbe pripraviť!“

Topčiovia pri švihovkách už fúkali do knôtov. Azabi sa na roztrasenej palube rozkročili, pozdvihli muškety, natiahli kohútiky.

Benátski strelci zamierili v tom istom okamihu.

„Páááľ!“

Salvy z oboch lodí splynuli do jedného zaburácania. Báthory sa zošuchol z lavice na palubu a pritisol hlavu ku kolenám.

Olovo skuvíňalo, triesky bzučali, krv fŕkala, na koži pálili omrvinky strelného prachu. Azabi padali z mostíka medzi veslárov. Učupený Anatólčan sa zvalil na chrbát a vykopol nohami – guľka z benátskej muškety ho trafila do tváre a vydrapila mu taký kus zátylku, že cez dieru vychrstol všetok mozog.

K zahákovaniu nedošlo – galéry pokračovali každá v pôvodnom smere. Medzi dôstojníkmi na míňajúcich sa kormách došlo ku krátkej, ale krvavej prestrelke. Keď sa dym z pištolí a otočných kanónov rozplynul, reis Evren kľačal pri zábradlí a držal sa za vypasené brucho. Pomedzi prsty mu crčala krv. Napriek tomu prerývaným hlasom vydal rozkaz.

„Veslá vysunúť!“ hulákali dozorcovia na ohlušených, otrasených a doráňaných galejníkov na ľavoboku.

O niekoľko vesiel prišli, no ostatné rýchlo vybiehali von a so špľachotom sa vnárali do vody. Koncový veslár z najbližšieho zničeného postu pohotovo zaujal Anatólčanovo miesto pri Báthoryho ľavačke. Kornel pomohol Chorvátovi vyhrabať sa naspäť na lavicu a vedno schmatli držiaky.

„Zanoriť! Záber!“

Bubon opäť zadunel.

Evrenova loď sa predierala do srdca nepriateľskej flotily. Ako sa ukázalo, benátske galéry plnili len funkciu rýchlejšieho, obratnejšieho sprievodu. Z temnoty pred Lovcom levov vyplávala majestátna loď, o dve paluby vyššia než vôkol sa hemžiace veslice.

„Alah, zľutuj sa!“

Turci vypliešťali oči na obrovskú trojsťažňovú plachetnicu – vpredu galión so sochou archanjela hroziaceho plamenným mečom, potom bachratý trup a napokon vysoká, bohato zdobená korma. Väčšina z nich taký kolos jakživ nevidela. Báthory tobôž nie.

„Kriste na nebi,“ hlesol Chorvát. „To je galeóna!“

Záber, zdvihnúť...

„Myslel som, že také stavajú len Španieli a Nizozemci.“

Na vysokej palube vzbĺkli fakle, zablikali lampáše. V mihotavom svite sa na sťažni zavlnil okrídlený lev so svätožiarou a mečom v labe.

Reis Evren chrapľavo zavelil. Kolubrina na prove zadunela. Dvadsaťfuntová oceľová strela, ktorú Báthory videl drviť galéry, ba aj galeázy ako hračky zo slamiek, tresla do bočného plátovania plachetnice. Guľa sa odrazila ako od oceľovej platne a čľapla do vody.

Turkom ovisli sánky.

Zahlaholili trúbky a na boku galeóny sa otvorili dva rady dvierok. Z otvorov sa vysunuli hlavne diel. Neboli to žiadne ľahké falkonety, ale masívne kolubriny.

„A sme v riti.“

Chorvát pozrel na Kornela. Báthory nevyzeral zdesene, práve naopak – medzi fúzmi a strapatou bradou svietili vycerené zuby.

Salva z dvadsiatich kanónov pohltila všetky zvuky sveta. Ohnivé gejzíry na chvíľu rozžiarili vodnú hladinu a vytrhli z tmy trmu-vrmu kresťanských i moslimských lodí. Pravobok galeóny zmizol v mračne bieleho dymu.

Na Lovcovi levov to však už nikto nevidel. Výhľad na plachetnicu zastreli najprv gejzíry vody, vzápätí smršť triesok a franforcov plachát a povrazov. Železné gule trhali galéru i s posádkou na kusy. Jedna strela rozryla kormu – reis Evren zmizol i s kusom zábradlia, o ktoré sa opieral. Báthory sa aký dlhý, taký široký natiahol na palubu a zaliezol pod lavicu. Okolo pršala krv, plieskali údy a vnútornosti. Chorvát sa zrútil v kŕčoch – dlhý drevený úlomok mu rozfaklil krk a otvoril krvavú fontánu. Hlavný sťažeň sa s bolestným druzgotom zrútil na pravobok, rozdrvil zábradlie i zopár veslárov a špľachol košom do vody. Plachta okamžite vzbĺkla.

Báthoryho ušné bubienky sa ešte chveli ozvenou salvy, keď Chorvát naposledy pätami rozotrel krv po doskách a znehybnel. Vo vypúlených očiach sa zrkadlil požiar, ktorý zachvátil palubu.

Lovec levov sa ochromene hojdal na vode, ktorú sčerila galeóna. Palubou sa prelievalo jačanie zmrzačených mužov. Trup sa pozvoľna nakláňal za sťažňom a naberal vodu. Veslári lomcovali reťazami a kričali, aby ich odomkli. Nikto ich nepočúval – azabi a členovia posádky skákali do vody v nádeji, že ich vylovia ostatné lode.

Medzitým galeóna ako plávajúca nedobytná pevnosť smerovala k dokorán otvorenej bráne prístavu. Turecké lode sa ju pokúsili prenasledovať, ale intenzívna delostreľba z kandijských hradieb ich prinútila zabočiť a pratať sa z dostrelu.

Báthoryho prekvapilo bubnovanie v hrudi – už si ani nespomínal, kedy mu naposledy niečo zrýchlilo tep. Osud galejníka ho gniavil každý deň viac a viac, takže v poslednej dobe zostával otupený a ľahostajný aj uprostred námorných bitiek. Žiadna sa však nevyvinula ako táto. Lovec levov skapínal. Z podpalubia znel silnejúci hukot. Voda súperila s ohňom, kto skôr zničí loď. Báthory vyliezol spod lavice a bleskovo sa rozhliadol. Potreboval niečo pevné, čo by zastrčil do ohnivka reťaze a oddelil tak obruč na členku od kovania pod lavicou. Možno nôž, hlaveň muškety...

Zrak mu padol na mŕtveho azaba, ktorý ležal horeznak na Anatólčanovi pod mostíkom.

Spoza šerpy mu trčala pažba pištole.

Báthory sa po klzkej palube vrhol k nebožtíkovi. Reťaz ním šklbla ako zlostným psom – jej dĺžka bola presne odmeraná tak, aby otroci nemohli ohroziť dozorcov na lávke.

V podpalubí akoby zarachotili výstrely. Požiar sa prebojoval do muničného skladu.

Báthory sa načiahol, schmatol Anatólčana za nohu a potiahol ho k sebe. Tým si prisunul aj azabovu mŕtvolu. Mužovi chýbala ľavá ruka a kus hrudníka, z rany trčali ostré konce rebier. S modlitbou, aby krv nerozmočila prach na panvičke, Báthory zdrapil pištoľ a posadil sa. Natiahol kohútik, namieril zbraň na reťaz, odvrátil tvár a stlačil spúšť.

Cvak.

„Do šľaka!“

Odklopil ocieľku. Prach na panvičke nezvlhol. Vôbec tam nebol. Báthory sa znovu načiahol po azabovom opasku a schmatol prachovnicu z kravského rohu.

Zadunelo to a z diery v palube pod kormou vyšľahol plameň.

„Kriste, pomáhaj!“ Kornel nasypal prach na panvičku, zacvakol ocieľku, natiahol kohútik, pritlačil ústie hlavne k reťazi.

Oheň v podpalubí zahučal, akoby sa tam prehrýzla dáka morská príšera.

Báthory stlačil spúšť. Kremeň škrtol o ocieľku.

Galéra explodovala.

Palubu rozdrapilo na niekoľko kusov, ktoré ohnivý gejzír vymrštil vysoko nad vrak. Kričiaci Báthory letel vzduchom a netušil, kde je hore a kde dole. Vlasy, fúzy a brada mu vzbĺkli. Ťahajúc za sebou dymový chvost, opísal úctyhodný poloblúk nad provou veslice a plesol do vody kúsok pred čeleňom.

Mokrá temnota ho zhltla ako peklo hriešnikovu dušu.

Ráno sa zdalo, že more zahalila hmla, v týchto končinách zriedkavý úkaz. Opar však v skutočnosti páchol spáleninou, škriabal v krku a namiesto vlhkého povlaku pokrýval všetko vrstvou popola. Aj celé hodiny po nočnom boji sa na hladine prevaľovali horiace a výdatne čmudiace vraky. Do ticha znelo len vzdialené volanie muezína, ktorý v tábore obklopujúcom Kandiu zvolával pravoverných na prvú modlitbu.

Krátko nato nad vodou zaduneli bubny. Kúrňavu rozkrojilo niekoľko trojuholníkových plachiet. Galeoty sa vynárali zo sivoty sťa prízraky dávno potopených lodí, vítajúce v záhrobnej flotile nové prírastky.

Provy rozhŕňali trosky a mŕtvoly. Kedy-tedy sa z veslíc ozvalo volanie, hlasy však zanikali v hluchote a z dymu neprichádzali odpovede. Nečudo. Prvú záchrannú flotilu vyslal kaptan paša Abdülkadir bezprostredne po boji. Lode a člny potme lovili z mora vysilených stroskotancov, napospol námorníkov a azabov – veslárov prikovaných k palubám stiahli potápajúce sa plavidlá do hlbín.

Krátko po brieždení vyplávali veslice znovu, aby sa porozhliadli po preživších, ktorých noční pátrači prehliadli.

„Boh vie, že len plytváme časom a silami,“ utrúsil reis Bakran, stojaci na korme kalite Fatima.

Čelebi Mehmed ibn Derviš Mehmed Zilli naňho úkosom pozrel. „Boh vie, že každý život má cenu a stojí za záchranu.“

„Život veriaceho bezpochyby. Lenže kaptan paša nakázal ťahať z vody aj tie otrocké hnidy.“

„Pochopiteľne. Duše ďaurov sú zatratené, no ich telesná sila slúži zámerom Alaha a sultána, nech je požehnaný. Flotila potrebuje veslárov. Kresťanských otrokov je v poslednej dobe nedostatok.“

„Hm. S tým musím súhlasiť. Kiež nám Boh čo najskôr dopraje ďalšiu vojnu.“

„Obliehanie Kandie ti nestačí?“

„Toto nie je žiadna vojna, evliya. Aj pri detskej pouličnej ruvačke vytečie viac krvi. Slúžim tu už tri roky, no nezažil som ani jeden poriadny útok. Len tu podaromnici vyčkávame a nikto nevie, na čo vlastne. Načo nám je vláda nad celým ostrovom, keď sa z hradieb hlavného prístavu stále vyškiera ten prašivý kresťanský lev?“

„Nuž hej,“ prisvedčil Čelebi zamyslene. „Ďauri vzdorujú húževnato. Ani ľstivosť im nechýba. Dnes v noci nás riadne zaskočili. Tá ozrutná čierna loď musela doviezť veľké množstvo zásob a streliva. Vďaka nim bude Kandia čeliť blokáde ďalšie týždne, ba mesiace.“

„Ak nie roky. Obliehanie sa bude naťahovať a naťahovať, a mňa tu zatiaľ zožerú mrle. Ako vravím, chcelo by to poriadnu vojnu.“

„Dočkáš sa, reis. Novopečený veľkovezír, daj mu Boh pevnú ruku na boj s neveriacimi, má veľké ambície.“

„Tak prečo už nevyslal flotilu proti Benátkam? Prekliati bezverci sa odvážia skoro až k Istanbulu, pokojne zablokujú Dardanely, a my im to nedokážeme oplatiť rovnakou mincou? Hanba!“

Čelebi skrivil ústa a zakašľal. Dym ho dráždil v krku, vháňal slzy do očí. „Váž slová, reis,“ mumlal spod navoňanej hodvábnej šatky, pritlačenej k nosu a ústam. „Začujú ťa nesprávne uši a než sa nazdáš, z Istanbulu ti doručia hodvábnu stuhu. Veľkovezír vie, čo robí. Najprv obráti pozornosť na sever – situácia na tamojších hraniciach je vážna.“

„Naozaj? Nemám čerstvé správy...“

„Sedmohradsko je stále rozhárané, za Dunajom ničomný cisár bezvercov posilňuje posádky pevností a v Chorvátsku nám zloduch Nikola Zrínsky vyhlásil otvorenú vojnu – na hraniciach postavil nový hrad, z ktorého podniká zločinné nájazdy na územie Kanižského ejáletu. Som presvedčený, že veľkovezír čoskoro odpovie. Vo vzduchu visí ďalšia svätá vojna. Možno s pomocou Alaha – vždy víťazného! – znovu potiahneme na Viedeň. Potom bude dosť kresťanských veslárov, ktorí poženú sultánovu flotilu až k Benátkam.“

Z provy sa ozval výkrik. Reisov pobočník, ktorý v pravidelných intervaloch volal do sivoty a načúval, či sa neohlásia zabudnutí stroskotanci, mával na mužov na korme a ukazoval kamsi vedľa lode. Čelebi a Bakran sa nahli cez zábradlie. Na sčerenej hladine sa hojdal niekoľko lakťov dlhý drevený úlomok. Kŕčovito sa ho držal polonahý muž so spálenými vlasmi a fúzmi.

„Žije!“ zvolal Čelebi, keď chlap pohol hlavou.

„Ďaur,“ odfrkol si Bakran. „Ešte má okovy.“

„Rozkazy kaptana pašu sú jasné.“

„Veď sa naňho pozri, evliya. Je popálený. Očividne má dušu na jazyku. Len nech si ho vezme more.“

„Reis,“ zaškrípal v Čelebiho hlase nevľúdny tón, „nevidíš vari, na čom ten úbožiak pláva?“

„Bok z voľaktorej kadirgy...“

„Kdežeby z voľaktorej. Ten pozlátený ornament ti nič nehovorí?“

„Hm. Žeby Lovec levov?“

„Pokiaľ viem, z jeho posádky sa nik nezachránil. Ten muž môže byť jediným svedkom skazy Evrenovej lode. A ja mám z poverenia veľkovezíra podrobne zaznamenať priebeh všetkých bojových akcií. Možno ten človek videl, ako benátska obluda rozdrvila Lovca levov.“

„Otrok môže byť z hociktorej inej lode...“

„Reis!“

Bakran sa až mykol. Zaskočilo ho, koľká autorita vytryskla z toho horenosa, čo vraj vedel šermovať akurát tak jazykom a trstinovým perom.

„Zaraz daj toho muža vytiahnuť na palubu!“

Okovy buchli do dosák, reťaz zarinčala. Námorníci, ktorí bezvládneho muža prekoprcli cez bok lode, chytro ustúpili a so zmraštenými tvárami si utierali ruky do kolujúcej mokrej handry. Hoci sa otrok dôkladne vykúpal v mori, otrasne smrdel a vo vlasoch a fúzoch, trebárs oškvŕknutých takmer na kožu, sa stále hemžili vši.

„Milosrdný Bože,“ zakašľal Čelebi a cúvol. Mrzelo ho, že si šatku pritisnutú k tvári nepokvapkal parfumom výdatnejšie. Iste, všetci veslári na galérach smrdeli – celá hygiena spočívala v tom, že sa paluba pod lavicami ráno a večer opláchla vodou. Avšak na tomto mužovi akoby sa špina zbierala dvakrát dlhšie než na ostatných.

„Rozumieš po latinsky, ďaur?“

Stroskotanec neodpovedal. Ležal schúlený ako v bolestnom kŕči, dych mal chrčivý, chvel sa chladom a vyčerpaním.

„Toho už len doraziť,“ povedal Bakran zhnusene. „Podrezať gágor a hodiť naspäť, ryby sa oňho postarajú.“

Čelebi na reisa ani nepozrel. „Dajte mu napiť.“

Jeden z dozorcov načrel do suda so sladkou vodou a natiahol naberačku na dlhej rúčke k otrokovi. Ten trochu nadvihol hlavu, s námahou schmatol nádobu do oboch rúk a hlasno sŕkal.

„Hovoríš latinsky?“ zopakoval Čelebi.

Galejník vystúpil pohľadom k učencovým kolenám – vyššie nevládal.

„Áno,“ zachripel.

„Výborne. Vesloval si na Lovcovi levov?“

Obhorená hlava chabo prikývla.

„Neklameš? Naozaj si slúžil pod reisom Evrenom?“

„Ibrahim... Evren, áno.“

Čelebi spokojne prikývol. „Vieš teda presne, čo sa stalo. Bol si pri tom, keď benátski Šejtáni zničili loď.“

„Galeóna... spustila paľbu.“

Čelebi s úsmevom pozrel na Bakrana. „Mám očitého svedka!“

Nato si čupol, aby mohol otrokovi pozrieť do tváre. „Dobre ma počúvaj, pripečená kotrba. Keď sa vrátime na breh, všetko mi podrobne rozpovieš. Najprv ťa ale musia vyumývať, odvšiviť a prezliecť do niečoho, čo aspoň zhruba pripomína odev. Aj najesť a napiť dostaneš, o to sa postarám. Rozumel si? Neopováž sa skapať, kým mi nerozpovieš o posledných chvíľach Lovca levov!“

Otrhanec medzitým opäť vzhliadol; tentoraz vystúpil zrakom až k Čelebiho tvári. Keď si Turek medzi rečou odtiahol šatku z tváre, prižmúril oči.

„Ty?“ hlesol.

„Čo ja?“ nechápal Čelebi.

„Poznám ťa.“

„To je možné. Ak si vesloval na lodi, ktorá ma priviezla...“

„Nie. Varadín.“

Čelebi sa zamračil. „Varat v Sedmohradsku? Tam si ma videl?“

„Prišiel si za mnou.“

Vzdelanec sa zarazil. Pozrel na otroka pozornejšie, no ufúľaná a zarastená tvár mu nič nehovorila. Potom si všimol škaredú jazvu medzi chumáčmi vlasov nad mužovým pravým uchom. Zdvihol obočie, zalovil v pamäti. Ten detail si dokonca zapísal...

„Báthory?“ vydýchol.

„Myslím, že áno.“

„Myslíš?“

„Skoro dva roky som nepočul... zvuk svojho mena.“

„Ty to neveriace prasa poznáš?“ spýtal sa Bakran začudovane.

Čelebi sa vztýčil.

„To prasa je kapitán Kornélius Báthory. Možno si o ňom počul. Podľa niektorých najlepší kresťanský šermiar.“

Reis sklonil pohľad naspäť k otrokovi. „Tento vycivený všivák, čo sa tu plazí ako vyoraný červ na slnku?“

„Galeje zlomia aj tých najlepších mužov.“

„Počujem dobre, evliya? Hovoríš obdivne o kresťanovi? Nezabudol si pri púti pohanskými končinami, že sú to úhlavní nepriatelia vznešeného Boha?“

„Skôr ty si zabudol, že som imám, háfiz a muezín. O silu mojej viery sa nemusíš strachovať!“

„Len ti dobre radím. Daj si pozor, keď ho budeš vypočúvať. Tie okovy by som mu neskladal, a dal by som k nim prirobiť novú, hrubšiu reťaz.“

Čelebi sklonil pohľad k úbožiakovi. Práve teraz vonkoncom nevyzeral ako niekto, koho sa treba obávať. Napriek tomu sa Čelebi proti Bakranovmu kuvikaniu neohradil.

Kormidelník na reisov rozkaz otočil loď.

„Vstaň a prednes svoju žiadosť, evliya,“ povedal kaptan paša Abdülkadir, vrchný veliteľ osmanských vojsk na Kréte, admirál flotily a serdár obliehania Kandie. „Ale ušetri ma zvyčajných slovných ornamentov. Dnes na ne nemám čas ani náladu. Odskočil som si len na krátku modlitbu a ešte kratší obed, hneď potom sa vraciam do prístavu.“

„Rozumiem, mocný paša,“ zdvihol sa Čelebi z pokľaku, zrak však ďalej úctivo klopil. „Budem stručný. Ráno som sa plavil na palube Fatimy, jednej z našich kalite...“

„Reis Bakran, pravda?“

„Obdivuhodná pamäť, vznešený...“

„Pokračuj.“

„Vytiahli sme z mora stroskotanca – otroka, čo vesloval na Lovcovi levov.“

„Čo s ním?“

„Chcem ho kúpiť.“

Admirál zdvihol prešedivené obočie. „Načo?“

„On jediný prežil z Evrenovej kadirgy. Rád by som vo svojich zápiskoch podrobne zachytil posledný hrdinský boj Lovca.“

„Galejníka môžeš vypočuť aj bez toho, aby si ho kupoval.“

„Nie dosť detailne. Okrem toho, výsluch sa bude týkať aj ďalších oblastí. Ten muž pochádza z Orta Madžaru – Horného Uhorska. Chcem vyzvedieť viac o tamojších končinách, o zmýšľaní barbarských nepriateľov viery. Na to ho potrebujem dlhšiu dobu.“

„Hm. Hm-hm.“ Abdülkadir si premeral Čelebiho zúženými očami. „Mám pocit, že mi niečo tajíš, evliya. Povráva sa o tebe, že si zdatný intrigán, a keby si nebol posadnutý svojimi knihami a cestovaním, mohol byť z teba schopný politik, možno dokonca vezír...“

„Som len pokorný derviš na púti za poznaním – svetským i mystickým. Poslušný otrok sultána a oddaný služobník veľkovezíra.“

„Tak ako my všetci. Je mi ale jasné, že muž s takou povesťou musí byť líška podkutá. A schopný klamár – to ber v tejto súvislosti ako lichôtku.“

„Alah – On všetko vidí! – mi je svedkom, že vravím pravdu, ctihodný paša.“

„Áno, asi vravíš. Ale je tu aj niečo, čo si si nechal pre seba.“

„Odpusť biednemu, ale nerozumiem...“

„Ako som sa dozvedel, momentálne sa netešíš veľkovezírovej priazni. Na Krétu ťa vlastne poslal do vyhnanstva. Je tak?“

„Nuž... áno, som v zložitej situácii.“

„Úprimnú sústrasť k úmrtiu tvojho mecenáša.“

„Ponížene ti ďakujem.“

„Meleka Ahmeda pašu som síce nepoznal osobne, ale vraj to bol schopný muž. Taktiež veľkodušný. Vie sa, že práve vďaka jeho štedrosti si mohol podnikať cesty po moslimských i pohanských krajoch. Lenže teraz musia byť tvoje finančné prostriedky značne obmedzené a nerysuje sa skorá nádej na ich rozhojnenie.“

Čelebi mlčky zízal na admirálove čižmy.

„Takže,“ pokračoval Abdülkadir, „ty chceš za týchto okolností zaplatiť niekoľko sto akče za všivavého ďaura spoza Dunaja? Len preto, aby ti porozprával niečo do kroniky? To sa mi nezdá. Vyzývam ťa k úprimnosti, evliya. Kto je v skutočnosti ten muž?“

Čelebi prvýkrát zdvihol zrak a pozrel admirálovi do očí. „Obdivujem tvoj bystrý úsudok, kaptan paša. Ten pohan... už som ho predtým stretol. Počas obliehania Varatu. Neverím na náhody, ctihodný paša. Musí to byť vôľa samotného Alaha, že sa naše cesty opäť pretli.“

„Stále si mi neodvetil, evliya. Kto je to?“

Čelebi prestúpil z nohy na nohu. „Jeho meno je Kornélius Báthory.“

Kaptan paša opäť zacvičil s huňatým obočím. „Ten bojovník? Víťaz nad Abdullahom Toptanom a ďalšími chýrnymi šermiarmi?“

„Ten.“

Abdülkadir splietol prsteňmi obťažkané prsty, lepšie sa uvelebil v prútenom kresle a pokynul obďaleč kľačiacej otrokyni, ktorá hneď zmizla v dverách do domu. Potom si znovu mlčky premeral Čelebiho a blahosklonne ukázal šedivou bradou na druhé kreslo vedľa trojnohého stolíka. Učenec sa s kvetnatým poďakovaním posadil.

Terasu lemovanú arkádou halil príjemný chládok. Vila pôvodne patrila bohatému benátskemu kupcovi. Turci ju hneď v začiatkoch obliehania obsadili a zriadili v nej sídlo vrchného veliteľa. Rozsiahlu stavbu, dodnes bez pridaných orientálnych prvkov, chránil masívny múr so strieľňami a vežičkami, v ktorých hliadkovali janičiari. Celá natretá na bielo, blýskala sa na návrší juhovýchodne od Kandie ako kus krištáľu. Zo svahu pokrytého stupňovitými záhradami s olivovníkmi a citrusmi bol skvostný výhľad na pobrežné mesto i na záplavy tureckých šiatrov a prístreškov všade vôkol neho. Čelebimu sa zdalo, že kým zvyšok panorámy je zaliaty slnkom a hýri farbami, mesto za doráňanými hradbami je bezútešne sivé. Celkom vzadu, v opevnenom prístavisku kotvila galeóna – jej sťažne sa ako minarety týčili až nad strechy domov lemujúcich mólo.

Derviš a dôstojník chvíľu len tak sedeli a vychutnávali si prúdy vzduchu z vejára, ktorým apaticky mával urastený čierny otrok. Tu na Kréte už boli májové poludnia mimoriadne horúce. Čelebi sa preto potešil pomarančovému šerbetu s drveným ľadom, ktorý mu priniesla otrokyňa.

„Netušil som, že niekto taký vesluje v mojej flotile,“ prehovoril konečne Abdülkadir.

„To asi nikto. Hrdlačil na galejach skoro dva roky. Medzitým sa z neho stala bezmenná súčasť otrockého stáda. Podľa jeho kondície odhadujem, že by to už nemalo dlhé trvanie. Práve pred takým potupným koncom ho chcem zachrániť.“

„Zachrániť? To slovo znie v súvislosti s tvrdošijným nepriateľom polmesiaca prinajmenšom zvláštne.“

„Zachrániť ako zdroj cenných informácií,“ upresnil Čelebi.

Abdülkadir sa napil, pochrúmal kus ľadu medzi stále zdravými zubami a naklonil sa nad stolík.

„Ak chceš vlastniť draka, evliya, musíš ho najprv skrotiť.“

„Odpusť nehodnému a slabému, ctený paša, ale odvážim sa oponovať. Už to nie je ten muž, ktorého som videl čerstvo zakutého v reťaziach pod hradbami Varatu. Dva roky na veslici ho zlomili, vysali z neho voľakedajšiu silu, zanovitosť a vášnivosť. Skoro si nepamätal vlastné meno.“

„A ty chceš z takej trosky ťahať údaje pre svoju kroniku? Čo ak to má v hlave naozaj popletené? Už zase mám dojem, že mi nevravíš všetko. Hovor priamo a prezraď, prečo sa o ďaura v skutočnosti zaujímaš?“

Čelebi sa tváril, že ho zaujalo niečo v pohári. Strčil doň prst a čosi vylovil z nápoja. „Muška, koťuha jedna...“

„Odpovedz mi, evliya!“

Derviš vzhliadol. „Tvoje podozrenia sú pochopiteľné, no neoprávnené, vznešený paša. Nemám žiadne postranné úmysly.“

„Počul som o tvojom až nezdravom záujme o kresťanské kraje, o tamojších obyvateľov. O ich odporné obyčaje a... kultúru, ak výdobytky tých bezbožných zvierat možno takto nazvať. Ten Báthory – nenapísal on aj nejaké básne?“

„Napísal, ctený paša. Vlastním knihu jeho veršov. Nie sú vôbec zlé... na ďaura. Kornélius Báthory je celkovo zaujímavý muž. V jeho domovine ho považujú za hrdinu.“

„Určite nie kvôli básnickému nadaniu. Pamätaj, že pri vesle skončil, lebo odmietol Alaha. Radšej volil utrpenie a smrť, než by sa vzdal pohanských bludov. V srdci teda zostal naším zaprisahaným nepriateľom.“

„Uvedomujem si to, mocný paša.“

„Držať ho vo svojej blízkosti bude ako chovať škorpióna a dávať ho na noc spať do vlastnej čižmy. Jedného rána zabudneš, že tam je...“

„Mám osobného strážcu. Ten z Báthoryho nespustí oči.“

„Aj on musí niekedy spať.“

Čelebi sa nadýchol a na jeden dúšok vypil zvyšok šerbetu aj s kúsočkami rýchlo sa roztápajúceho ľadu. „Nesmierne si cením tvoje múdre rady, veľkomožný paša. Ani na okamih ich nespustím zo zreteľa. Môžem teda ponížene dúfať, že mi vojsko predá dotyčného otroka?“

„To je otázka ceny. Ten muž má pre teba veľkú hodnotu. Mohol by ti znovu získať priazeň Vysokej Porty, vrátane samotného veľkovezíra.“

„Och, naozaj? Ako?“

„Nerob zo seba hlupáka, evliya. Ak je to skutočne ten Báthory, slúžil vo viacerých významných zadunajských pevnostiach. Dokonca aj v Újvári, ktorý bude našou prvou veľkou prekážkou, ak pre lásku k viere znovu potiahneme na Viedeň. Pozná pevnosť, jej výzbroj, systém obrany, schopnosti veliteľov. Ak z neho vytiahneš údaje tohto druhu, veľkovezír ich vyváži zlatom.“

„Opäť ma udivuješ svojím prenikavým umom, ctený paša. Nezabúdaj však, že Báthoryho informácie sú niekoľko rokov staré.“

„Aj tak pomôžu pri plánovaní novej svätej vojny. V mozgu toho pohana, v jeho pamäti, je skrytý poklad.“ Abdülkadir sa znovu zatváril prešibane. „Mohol by som nariadiť katom, nech ho vydolujú iba pre mňa.“

Čelebi zovrel pery – zjavne došlo na variant, ktorému sa snažil vyhnúť. „Na to máš, samozrejme, právo, vznešený paša. Nech rozhodneš akokoľvek, akiste to bude múdra voľba a ja sa jej pokorne podriadim. Myslím si však, že mučením by ste z Báthoryho nič nevypáčili.“

„Nevravel si, že je zlomený a neškodný? Protirečíš si, čo je ďalší dôkaz, že sa ma snažíš obalamutiť.“ Abdülkadir sa škrípavo zachechtal. „Ale dobre. Bude lepšie, keď si ho vezmeš na starosť ty. Táraním o poézii si získaš jeho dôveru – a časom ti snáď prezradí aj niečo naozaj cenné. Stále je tu však otázka ceny.“

„Spolieham sa na tvoju chýrečnú veľkorysosť, veľký paša. Sám si povedal, že poznáš moju neradostnú situáciu...“

„Toho otroka ti darujem.“

„Och.“ Čelebi zažmurkal. „Nastokrát ti ďakujem! Pri každej modlitbe budem prosiť Boha, nech ti dopraje ešte dlhý život!“

„Práve dĺžky života sa týka moja žiadosť smerom k tebe. Dobrý moslimský mrav káže, že za štedrý dar sa treba odmeniť ešte štedrejším.“

„Hovoríš múdro ako sám Prorok. Čo ti ale tento úbožiak môže ponúknuť?“

„Čo asi? Podiel na veľkovezírovej priazni.“

Čelebi spod obočia opätoval admirálov pohľad. Abdülkadir sa prestal uškŕňať.

„Včerajší prienik benátskych lodí blokádou bude považovaný za moje osobné zlyhanie. Ak pri mne bude stáť Boh, veľkovezír to vyrieši len mojím odvolaním z funkcie a degradáciou. Ty ho poznáš lepšie, čo si o tom myslíš?“

Čelebi zmätene lietal pohľadom po doske stola.

„Ale ba, majster slova nenachádza slová?“ Kaptan paša viditeľne ochladol. „Rozumiem. Len čo správa o dnešnej noci dorazí do Istanbulu, Fazil Ahmed nakáže katovi chystať hodvábnu stuhu na môj krk a zamatové vrece na hlavu. To si myslíš?“

Derviš sa tváril skrúšene. „Nový veľkovezír je ako mladý vlk v starej svorke. Ak si chce udržať postavenie zdedené po otcovi, nesmie prejaviť slabosť. Veľkodušnosť a milosrdenstvo by v jeho terajšom postavení vyzerali ako nemohúcnosť.“

„Práve preto mu za svoj život musím niečo ponúknuť. Niečo cenné. Napríklad poznatky o pohanských pevnostiach, vojenskej organizácii a systéme zadunajskej obrany.“

„Rozumiem. Akonáhle ďaur zaspieva, dozvieš sa to ako prvý. Smiem ale navrhnúť ešte niečo?“

„Len hovor.“

„Môžem o dnešnej noci zložiť kasídu. Hodím všetku vinu na židovských kupcov, ktorí pre nás vyzvedajú v Benátkach, naopak vyzdvihnem tvoju pohotovú odvetu a hrdinský boj s nepriateľskou presilou i tou obludnou loďou s tuctom sťažňov, tisíckou mužov na palube a stovkou burácajúcich kanónov. Vykreslím ťa ako svätého bojovníka.“

Abdülkadir naňho zamyslene pozeral. „To neznie zle, evliya. Inému by som sa za taký návrh vysmial, ale ty si vraj precíteným prednesom a umením pohotového verša obmäkčil nejedného rozhnevaného hodnostára. Dokonca som počul príbeh o tom, ako si kázaním o svornosti medzi služobníkmi Alaha primäl zbojníkov, čo prepadli tvoju karavánu, aby ti nesiahli na život.“

„Nielenže ušetrili mňa a mojich spoločníkov, ale po mojom kázaní sa rozplakali a vrátili nám všetky ukradnuté kone, ťavy a cennosti. Ich veliteľa som dojal tak, že mi daroval vlastný meč.“

„Teraz už sa chvastáš, evliya. Alebo si bohapusto vymýšľaš.“

„Ďakujem ti za napomenutie. Som len neborák s množstvom nedostatkov. Napriek tomu sa pokúsim napísať tú oslavnú báseň.“

„Začni ešte dnes.“

Nad vŕškami a táborom v údolí sa rozľahlo muezínovo ťahavé volanie. Slnko bolo v zenite, nastal čas ögle.

„Pomodlíš sa so mnou, evliya?“ spýtal sa Abdülkadir, dopil šerbet a vstal.

„Bude mi nesmiernou cťou.“

„Vraj príležitostne slúžiš ako imám a si majstrom v predčítaní z Koránu.“

„Ako háfiz a pokorný sluha milostivého Boha viem Písmo naspamäť.“

„Rád sa o tom presvedčím.“ Starý dôstojník sa zadíval ku Kandii. „Dnes musím byť silný vo viere. Zachovať si nádej. Snáď moje dni ešte nie sú zrátané.“

Keď pokľakli na modlitebné koberčeky, Čelebi sa za svet nedokázal sústrediť na spojenie s Bohom. Úporne dumal, či správne pochopil a kaptan paša mu práve vložil do rúk svoj život. Pretože ak áno, Abdülkadir sa zároveň stal preňho najnebezpečnejším mužom na svete.

Horúca voda štípala v ranách a odreninách ako najtuhšia horehronská slivovica. Čerstvo oholená tvár a hlava doslova horeli, nehovoriac o iných citlivých miestach, ktoré dlhé mesiace nezažili kúpeľ. Báthory celý čas zatínal zuby, a keď ho mladá otrokyňa so zahalenou tvárou začala oduševnene drhnúť, syčal a stenal. V jednej chvíli sa mykol a chrapľavo zaklial. Čiernovláska sa odtiahla a šibla pohľadom po strážcovi, ktorý sa pri vchode do šiatra opieral o pušku s dlhou hlavňou. Hneď sa narovnal a významne položil ruku na stočený korbáč pri boku.

„Dobre, dobre,“ zašomral Báthory, klesol naspäť do mútnej vody a pokynul otrokyni, aby pokračovala.

Strážca sa uvoľnil, no neprestal krivo zazerať. Bol o tri, možno štyri roky mladší ako Kornel, o dobrú siahu vyšší, šľachovitý, svaly na odhalených predlaktiach ako pletence oceľových drôtov. Z temena vyholenej hlavy mu padal na plece jediný prameň tmavých vlasov. Fúzy mal pri ľavom kútiku úst úhľadne zastrihnuté, vpravo si ich nechal narásť tak, že sa dali zakvačiť za ucho. Bronzová pokožka a úzke oči naznačovali, že pochádza odkiaľsi z čiernomorských stepí. Báthory ho najprv považoval za Tatára, no meč pri strážcovom ľavom boku prezradil niečo iné. Dlhá, mierne zakrivená čepeľ, jednoručná rukoväť bez záštity, zato s výraznou hlavicou s podobou vtáčej hlavy – to bola chýrečná kozácka šaška.

Po kúpeli sa Báthory zdvihol z kalnej, takmer bahnistej vody a otrokyňa ho ešte raz dôkladne opláchla, tentoraz studenou vodou. Nezaklial len preto, že ho kozák uprene sledoval a klepkal prstami po rukoväti korbáča. Dievčina pri utieraní odvracala zrak od Kornelových intímnych partií a zároveň kedy-tedy úkosom pozrela na strážcu. Báthory nedal najavo, že to postrehol.

Obliekli mu don, gömlek a dolamu – spodky, voľnú košeľu a po zem siahajúcu sutanu s úzkymi rukávmi. Všetko bolo prostého strihu, z obyčajnej bavlny, no veľmi pohodlné. Napokon dostal fialovú šerpu na prepásanie a kožené črievice. Hlava zostala holá.

Kozák odhrnul záves v priechode do hlavného priestoru stanu. Keď Báthory prešiel, vstúpil za ním.

Čelebi sedel na poduške za nízkym skladacím stolíkom a úhľadne čosi zapisoval na list papiera. Vyzeral sústredene, ba zdalo sa, že príchod strážcu a otroka nepostrehol.

„Kľaknúť,“ drgol kozák do Kornela.

Báthory poslušne klesol na kolená a s rukami na stehnách sa uklonil.

„Papuľou k zemi!“ zavrčal strážca.

Báthory zovrel čeľuste, no položil dlane pred seba a dotkol sa čelom ošúchaného koberca.

Čelebi napísal ešte niekoľko riadkov, pričom pravidelne pritláčal pero k atramentom nasiaknutému vankúšiku v kalamári, potom špičku očistil handričkou a položil pero na slonovinový podstavec. Posypal papier jemným pieskom, sfúkol ho a starostlivo uložil stranu do puzdra z nepremokavej kože, v ktorom už bola takých listov na palec hrubá vrstva.

„Poď sa posadiť, kapitán.“

Kornel vstal, prešiel bližšie a klesol na určený vankúš. Po dvoch rokoch na veslárskej lavici mal dojem, že sa vznáša na oblaku. Čelebi sa k nemu otočil a chcel niečo povedať, no zarazil sa a zmraštil nos.

„Valláhi,“ vzhliadol ku kozákovi. „Stále smrdí!“

„Ako starý cap. Nie je to vina Širin, efendi – vydrhla ho naozaj dôkladne.“

„Strašné.“ Čelebi sa presunul na väčšiu podušku o krok ďalej. „Vojenské kadirgy sú asi najšpinavšie miesta na svete. Bude treba ešte niekoľko kúpeľov, kapitán, kým z teba zmyjeme pach veslárskej lavice.“

Báthory na to nič nepovedal. Jemu naopak dráždili nos vône – preto zavrtel hlavou, keď Čelebi spýtavo ukázal na vodnú fajku.

„Múdra voľba, kapitán. Ja sám tabaku neholdujem – znečisťuje telo snáď horšie ako káva či alkohol. Nargile tu mám iba pre hostí. Pilaf a pohár čistej vody však isto neodmietneš. Kým ich Širin prinesie, ponúkni sa ovocím.“

Báthory siahol po datliach. „Vďaka.“

„Vďaka, efendi,“ napomenul ho kozák. „Alebo evliya. Oslovuj nového pána s úctou, inak ti na mieste...“

Čelebi mávol rukou. „Myslím, že to zvládnem, Kuzgun. Radšej pomôž Širin upratať po kúpeli.“

„Efendi, nenechám ťa samého s tým...“

„Som si istý, že mi nič nehrozí. Choď.“

Kozák zmraštil čelo, no potom sa uklonil, vrhol na Kornela varovný pohľad a pospiatky opustil šiator.

„Odpusť mi, kapitán,“ rozložil Čelebi rukami. „Som mizerný hostiteľ.“

Kornel prekvapene zdvihol zrak.

„Moja finančná situácia sa v posledných týždňoch dramaticky zhoršila. Musel som prepustiť skoro všetkých sluhov a otrokov, ba aj väčšinu konkubín. Nechal som si len Širin – je mladá a zdravá, takže zvládne cestovanie po mojom boku. Dokonca si nemôžem najať ani početnejšiu osobnú gardu. Zostal mi iba Kuzgun.“

Báthory mlčky prežúval datle.

„Teraz v tebe isto skrsla otázka, prečo som ťa kúpil, keď mám ťažkosti s peniazmi.“

„Nedostal si ma darom?“

„Iste, pretože mi Boh dal prešibaný um. Ale bol som odhodlaný za teba zaplatiť. Prečo asi?“

Báthory sa tváril, akoby študoval ornamenty na koberci.

„Uspokojivú odpoveď sám nepoznám,“ pokračoval Čelebi zamyslene. „Abdülkadira pašu som presvedčil, že potrebujem tvoje svedectvo o skaze Lovca levov. Čo je vlastne pravda. Keď už sme pri tom – spomínaš si na podrobnosti? Vraj vybuchol prach v podpalubí a loď sa rozletela na márne kúsky. Potom si sa topil, celú noc zápasil o život na úlomku kadirgy. Také zážitky môžu ľudskú myseľ...“

„Pamätám si všetko.“

„Ach. Vďaka Bohu. Neskôr mi všetko rozpovieš. Ako si iste postrehol, pracujem na knihe. Som putujúci derviš a na popud Proroka, ktorý sa mi pred mnohými rokmi zjavil vo sne, zapisujem všetko, čo som videl a zakúsil, hlavne vojny a veľké víťazstvá pre slávu všemohúceho Boha.“ Čelebi si zobral z tácky krížalku žltého melóna. „Lenže ako správne odhalil ten lišiak Abdülkadir, kvôli svedectvu o skaze Lovca levov som ťa ešte nemusel vykúpiť z galejí. Najmä keď mám tak hlboko do mešca. Sám sa teraz snažím prísť na to, prečo som si zmyslel to urobiť.“

Do šiatra vošla Širin, pokľakla a položila na taburet podnos s dvoma striebornými pohármi. Čelebi ich vzal a jeden podal Báthorymu. Konkubína vstala a odcupotala pripraviť jedlo.

Báthory zaňuchal a opatrne sa napil. Obočie mu vybehlo vysoko na čelo.

„Boza,“ usmial sa Čelebi. „Vyrába sa z jačmeňa. Chutí trochu ako vaše pivo, ale nestúpa tak rýchlo do hlavy.“

Báthory si doprial druhý, podstatne hlbší dúšok. Do tváre sa mu vrátil život.

„Takže,“ nadviazal Čelebi, „čo s tebou zamýšľam? Zatiaľ presne neviem. Každý derviš hľadá hakikat – hlboké vnútorné poznanie, absolútnu pravdu. K nemu vedie tarikat – mystická púť. Na nej dervišovi ukazujú smer rôzne znamenia, často tajomné a nečakané. Väčšinou prichádzajú v snoch – občas ku mne, nehodnému, prehovorí sám Prorok, občas sa mi zjaví môj milovaný otec, múdry a vznešený Mehmed Zilli, dopraj mu Alah večnú radosť v rajských záhradách. Často sa však znamenia objavujú aj v skutočnom svete – v podobe udalostí, ktoré už na prvý pohľad nie sú náhodné. Tak ako naše opätovné stretnutie dnes ráno.“

„Podľa teba sa udialo z vôle Alaha?“ skrivil Báthory ústa.

„Ako neveriaci tomu sotva porozumieš, ale Boh nás niekedy vedie zvláštnymi chodníčkami. Tým stretnutím mi niečo naznačuje. Vo svojej prízemnej krátkozrakosti zatiaľ neviem, čo presne, ale som odhodlaný to zistiť. Preto ťa potrebujem po svojom boku.“

„Možno sa Boh snaží niečo naznačiť mne. Možno ty si znamenie, ktoré mám ja rozlúštiť.“

Čelebi na okamih stŕpol, no potom sa zasmial. „Odvetil by som, že je to znamenie pre nás oboch... keby si bol veriaci. Lenže ty si ďaur. Tebe Boh znamenia neposiela.“

„Aby si sa nečudoval. Raz som v sne videl niečo, čo sa stalo stovky míľ ďaleko.“

„Prorocký sen? Neverím. Si bezbožný barbar.“

„Z môjho pohľadu vyznávam pravého Boha ja a ty si pomýlený pohan.“

„Valláhi!“ zvolal derviš. „Vy kresťania ste takí zaostalí. Nepochopím, ako môžete zotrvávať v tých prežitých bludoch, ktoré až skrze Proroka dávno vykvitli do pravej viery. Dúfal som, že v tebe nájdem čosi hlbšieho, naozaj duchovného.“

„Rád som ťa sklamal,“ uškrnul sa Báthory. „Pošleš ma naspäť na veslicu?“

„Nezahrávaj sa s mojou dobrotou,“ pokáral ho Čelebi. „Chcel som ťa kúpiť už vtedy vo Varate. Mnohí o tebe rozprávali s obdivom, a nielen ďauri. Navyše sa mi dostala do rúk kniha tvojich básní a zistil som, že perom narábaš rovnako šikovne ako mečom. Avšak nepodarilo sa mi získať ťa – Ali paša ťa daroval sultánovi. Pamätáš? Radil som ti, aby si prijal pravú vieru a uchránil sa tak pred potupnými formami otroctva.“

„Zjavne som ťa neposlúchol.“

„Zjavne. A ako vidím, svoje rozhodnutie neľutuješ ani po dvoch rokov pri vesle.“

„Hádam si nedúfal, že zo mňa urobíš mohamedána?“

„Keby si konvertoval, mohol by si sa stať mojím pobočníkom – tak ako Kuzgun.“

„Kozák v skutočnosti nie je slobodnejší ako dievča,“ odfrkol si Báthory. „Chceš mať aj zo mňa psa, čo ti vždy prinesie hodený papek?“

„Pri Prorokovi, tá boza ti teda vrátila guráž!“ Čelebi zafučal nosom a napil sa, až mu ohryzok divo poskočil. „Nezabúdaj, že som ťa zachránil pred utopením. Takisto som zabránil tvojmu opätovnému prikovaniu k veslu. Nebyť mňa, už dnes v noci by si zase spal vo vlastných hovnách na daktorej kadirge.“

Kornel vyprázdnil pohár. „Neprosil som sa ti.“

„To nie je dôvod na nevďačnosť.“

„Nie som ti nič dlžný. Nič.“

Vchod do šiatra sa rozhrnul. Kuzgun preklal Báthoryho pohľadom. „Všetko v poriadku, efendi?“

„Nie celkom,“ mračil sa Čelebi. „Ale poradím si. Nechaj nás.“

„Som tu. Stačí zavolať.“

„Nuž teda,“ zahundral učenec, keď kozák zmizol za zvlnenou látkou, „očividne som sa mýlil. Galeje ťa nezlomili, kapitán. Stále si ten istý tvrdohlavec, ako pri našom prvom stretnutí.“

„Som len chlap, ktorý už nemá čo stratiť,“ opáčil Báthory miernejšie. „Ani získať. Sú len veci za mnou. Predo mnou neleží nič. Možno mi bolo súdené skapať tam vonku na mori, utopiť sa ako šteňa...“

„Keby ti to bolo súdené, Boh by si ťa vzal. Lenže neurobil to. Postrčil ťa ku mne, aby ovplyvnil moju púť. Nejaký tvoj skutok mi zásadne zmení život.“

„Dajme tomu. Čo bude teda ďalej?“

„Ak neprijmeš pravú vieru, zostaneš otrokom.“

„Čo to znamená? Že ti budem držať slnečník a vynášať nočník? Ak sa ti dnes vo sne zjaví otec, určite ti poradí, aby si si zaobstaral hrubú reťaz a dlhý bič.“

Čelebi sa zachmúril. Doteraz napoly ležal, opretý o jeden lakeť, teraz sa zdvihol do sedu. Rázne dopil bozu a zdalo sa, že zavolá strážcu a nechá Báthoryho vyvliecť von a zbičovať. Potom si však prekrížil nohy, privrel oči a niekoľkokrát sa zhlboka nadýchol a vydýchol.

Cez plátené steny sa do šiatra preciedzalo večerné slnko a halilo všetko žeravým jasom.

Čelebi otvoril oči.

„Vykročili sme nesprávnou nohou, kapitán. A keď je cesta neschodná, niekedy je dobré vrátiť sa na začiatok.“

„K otázke, prečo ma chceš vlastniť?“

„Také slová som nikdy nepoužil. Nepotrebujem sa pýšiť tým, že mi obávaný kresťanský hrdlorez pucuje čižmy. I keď, musím priznať, je to celkom lákavá predstava.“

„Hrubá reťaz,“ ucedil Báthory. „Dlhý bič.“

„Viem, že by si nebol sluhom ani pod hrozbou mučenia a smrti. Pravda je taká, že nerád cestujem sám. Čím početnejšia družina, tým lepšie. To je úloha, v ktorej si ťa predstavujem. Môj spoločník na cestách.“

Báthory sa stále mračil. „Na cestách kam?“

„To zatiaľ neviem. Poslali ma na tento prekliaty ostrov, aby ma odpratali z dvora...“

„Upadol si do nemilosti?“

Čelebi si vzdychol. „Môj strýko, patrón a ochranca Melek Ahmed paša pred mesiacom zomrel. Možno si o tom výnimočnom mužovi počul.“

„Nebol nejaký čas veľkovezírom?“

„Bol.“

„Ten sa asi nemal v láske s köprülüovskou svorkou.“

„Konečne aspoň náznak intelektu. Máš pravdu, strýko si s tými nevzdelanými albánskymi samozvancami nepadol do oka. Najmä nie so starým šakalom Mehmedom. Dokázal im však vzdorovať, dokonca unikol niekoľkým pokusom o atentát. Lenže napokon sa jeho osud naplnil, daj mu Boh večnú slávu a hojnosť rajských potešení. Nemusím ti vravieť, že nepriatelia sa zlietli na jeho majetok ako supy na mrcinu.“

„A potrebovali odstaviť zákonných dedičov. Máš šťastie, že žiješ.“

„Boh nad týmto úbohým dervišom drží ochrannú ruku.“

„To všetko ale znamená, že na Kréte skysneš celé mesiace, možno roky.“

„Tým skôr sa mi zíde musahib.“

„Čo je to?“

„Mňa samého považujú za vynikajúceho musahiba. Je to pobočník, dôverník, občas rozprávač príbehov, recitátor, predčítač z Koránu...“

„Tým ti neposlúžim, aj keby som chcel.“

„Hovorím predsa o svojich schopnostiach. Ale ani ty nie si človek, ktorý vie len párať bruchá. Boh mi odpusť, že čosi také vyslovím smerom k barbarovi, ale... obdivujem tvoje básne. Čítal som viacero kresťanských básnikov, ale žiadne verše ma nezasiahli ako tvoje. Po Melekovom skone som si ich čítal stále dookola. Tvoja strata bola iná než moja, ale hlboko precítený smútok za milovanou osobou rozochvel aj niečo vo mne.“

Čelebi sa vystrel, zdvihol pohľad cez strechu šiatra do neznáma a zarecitoval:

Bývala si pre mňa Helenou,

však oceľou chladnou, kalenou

dobytá srdca môjho Trója,

len bôľne spomienky sa roja

v ruinách, kde tlkotu viac niet.

Čierny čmud a opar sychravý

sťa krutý kat moje city popraví,

do lebky bude havran kľuť,

rebrami chladný víchor duť

v hmlách, kde spočinieme spolu...

Báthorymu sa vyrovnali vrásky a rozšírili oči. Čelebi po chvíli neprítomného zízania sklonil hlavu.

„To mohol napísať len vzdelaný a inteligentný muž. Žiaľ, neprichádzam s takými často do styku. Najmä nie na vojnových výpravách, kam ma posielajú ako pozorovateľa a kronikára. Už to chápeš, kapitán? Kúpil som ťa v nádeji, že sa s niekým pozhováram aj o niečom inom ako o napichovaní hláv na kopije.“

„Alebo si chceš získať moju dôveru a potom zo mňa ťahať poznatky o cisárskych pevnostiach.“

„Samozrejme,“ uškrnul sa Čelebi. „To je súčasť dohody s kaptan pašom.“

Báthory zdvihol obočie. „Aj keby som ti niečo prezradil – čo nemám v úmysle – budú to dva roky staré údaje. Nestoja ani za fajku močky.“

„Viem, ale musel som starému žralokovi hodiť kúsok mäsa. Mojej potrebe získať spoločníka na konverzáciu o poézii by asi neporozumel.“

Báthory zdvihol kútiky úst. Už-už sa zdalo, že povie niečo vľúdne, ale Kuzgun akurát rozhrnul vchod a Širin doniesla misku čerstvo navareného pilafu.

„Najedz sa a potom odpočívaj,“ povedal Čelebi. „Písmo vraví, že náhliť sa je hriech – doprajem ti teda čas na rozmyslenie. Zváž situáciu. Podumaj, kde si bol včera a kde si dnes.“

„Vravíš to, akoby moje rozhodnutie mohlo niečo ovplyvniť.“

„Môže. Prinajmenšom to, či si naozaj zaobstarám hrubú reťaz a dlhý bič.“

Počas jedla už medzi nimi nepadlo ani slovo.

Báthory nemusel dlho dumať. Už za súmraku presne vedel, ktorým smerom by sa mal jeho osud uberať. Počkal však do druhej večernej modlitby, po ktorej Čelebi prestal žmúriť do papierov a konečne si ľahol. Akonáhle začal chrápať, Báthory sa po špičkách vykradol zo stanu.

Pomedzi špicaté vrcholky šiatrov videl hradby Kandie. Na otlčenom cimburí horeli fakle a lampáše. Svetlá kresťanského sveta...

„Vravel som efendimu, aby sme ťa na noc priviazali.“

Báthory sa bleskovo zvrtol. Kuzgun vykročil z tmy pod prevísajúcou plátenou strieškou. Pušku, doteraz opretú pažbou o zem, zovrel v oboch dlaniach – bola to moderná kresadlovka s dlhou hlavňou a európsky tvarovanou pažbou.

„Ver mi, viem s ňou narábať. Aj keby sa ti podarilo dobehnúť až k hradbám, skolím ťa bez toho, aby som sa vzdialil od stanu.“

„Otázka je, či si taký skvelý strelec,“ zašomral Kornel, „alebo nehorázny chvastúň.“

„Na vzdialenosť honu odstrelím komárovi gule.“

„Takže druhá možnosť.“

„Ty zasraný...“

„Darmo sa naparuješ. Idem si len uľaviť. Prvýkrát po dvoch rokoch som do seba dostal ozajstné jedlo. Žalúdok ho neudrží – najmä nie tú napodobeninu piva. Mám budiť evliyu len kvôli hrmotu v črevách?“

„Cigániš. Efendi tvrdil, že nie si taký chumaj, aby si chcel zdúchnuť hneď prvú noc. Vraj sa budeš pár dní kŕmiť a liečiť a o útek sa pokúsiš, až keď zosilnieš a dôkladne si naplánuješ, ako sa dostať z tábora do mesta. Mýlil sa. Si chumaj.“

„Možno,“ zafučal Báthory. „Vždy lepší chumaj ako zradca, čo napľul na svoju vieru a slúži pohanovi.“

„O tom vieš hovno,“ odsekol kozák. „Poďme, prac sa do stanu. Od zajtra budeš spávať na reťazi.“

„Kto mi ju založí?“

„Hádaj.“

Báthory mu pozrel do tváre. Kozák jeho pohľad bez zachvenia opätoval.

„Nechceš to urobiť,“ precedil popod dlhší fúz.

„Čo?“

„Nepokúsiš sa ma premôcť.“

Puška v ohybe lakťa bola natočená hlavňou ku kapitánovi, kozákov palec na kohútiku, ukazovák na spúšti. Báthory po chvíli pokýval hlavou a zvesil plecia. „Nie, nepokúsim. Na to sa musím ešte zopár dní kŕmiť a liečiť. Nabrať silu, všetko si naplánovať. Potom sa uvidí.“

„Kuzgun?“ ozval sa zo stanu Čelebiho rozospatý hlas. „Čo sa deje?“

„Tvoj nový otrok, efendi. Presne ako som predpokladal.“

„Pokúsil sa zdupkať?“

„Veru tak.“

„Podcenil som ho.“

„Skôr precenil. Spi ďalej, efendi. Postarám sa o to.“

„Netrestaj ho. Aspoň zatiaľ.“

„Ako rozkážeš.“

„Aj ty si musíš niekedy zdriemnuť,“ utrúsil Báthory.

„Iste,“ prikývol Kuzgun. „Ale nebudem ti hlásiť, kedy. Hajde dnu, kým ti pekne vravím. Máš šťastie, že nechcem efendiho rušiť tvojím bolestným škrekotom.“

Báthory sa naposledy obzrel ku Kandii.

Zdalo sa mu, že kresťanské svetlá blikajú omnoho ďalej než pred chvíľou.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=106735