Alexandra Šupolová

Neutop sa

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Alexandra Šupolová, 2012

© HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Cover photo © Simona Suržinová

Grafický dizajn obálky © Róbert Schwandner, 2012
Grafická úprava vnútra © Pavel „Hirax“ Baričák, 2012

Jazyková úprava Anna Fričová

1. vydanie
Martin, 2012

ISBN 978-80-970916-27-1

Všetci mi vravia, že mi kradneš

moje svedomie

a kvôli tebe strácam

i nahé chodidlá.

Už zvoní strach…

 Si ako potápač,

cítim vlnobitie na

lícach vždy,

keď hryzieš

ticho, čo sa kolíše medzi nami.

Lebo...

Pod hladinou je priúzko

pre naše hojdačkové duše

a vo svete

sa míňa

spoločný vzduch.

Všetci mi vravia…

a ja by som už mohla (chcieť) pochopiť.

Venujem tým, čo hľadajú.

Ste mojou inšpiráciou.

1. kapitola

Zmeny, ktoré nás čakajú, majú svoju daň

V to leto zomrel otec. Bolo príšerne teplo, keď som sa dozvedela, že leží v kóme, príšerne vlhko, keď som si pripustila, že sa už nemusí zobudiť, a príliš prázdno, keď som si uvedomila, že sa už ani nezobudí.

V deň pohrebu mi mobil pípal častejšie než obvykle. Ľudia mali akútnu potrebu informovať ma, ako ich to mrzí a ako len čas všetko vylieči. Bývalí spolužiaci, kamaráti a ľudia, ktorých čísla mávam uložené len z princípu, si zrazu spomenuli. A to som celý život žila v tom, že ľudí spája radosť a nie smútok.

– Mala by si sa ísť obliecť, – chytil ma za rameno Martin.

Kývla som hlavou.

Ešte chvíľu som stála pri okne a hnevala som sa na Boha alebo kohokoľvek, kto prstom ukazuje a vyberá si. Vlastne to nebol hnev, bola to beznádej. Do istého obdobia si ľudia myslia, že sa ich smrť netýka. Ignorujú ju, nemyslia na ňu, schovávajú ju v zákutiach svojej mysle. Keď si však nájde cestu do našich životov, zmení všetko.

Keď sme sa celá rodina zišli v smútočnej sále, ešte stále som si to neuvedomovala. Možno to prišlo až potom, keď mama otvorila dvere od miestnosti, kde mal ležať môj otec. Aj ležal. Ale jeho tvár bola pod vplyvom vody, ktorá sa dostala do jeho tela, zostarnutá minimálne o dvadsať rokov. Bolo niečo po pol druhej, keď moja mama dostala hysterický záchvat, v ktorom kričala na ženu, ktorá to tam viedla, že to predsa nie je náš Karol. Bolo niečo okolo trištvrte na druhú, keď som sedela pred smútočnou sálou sama na lavičke uvedomujúc si, že umrel.

– Bohovia si k sebe berú tých, ktorých najviac milujú, – tak mi to tuším povedal Tobias, keď som mu neskôr povedala o otcovi. Ja to vidím inak. Všetci máme naložené svoje. Každý z nás má kríž, ktorý musí hrdo a s pokorou niesť a len čas vylieči a zošije horúce rany.

Do nášho domu sa zrazu usídlilo ticho. A nebolo to obyčajné ticho. To ticho bolo mrazivé, ľadové, také, pri ktorom som mala zimomriavky neustále, keď som premýšľala, že neviem, či to budem vedieť. Neviem, či budem vedieť byť oporou mame bez toho, aby som sa úplne nezbláznila.

• • • • •

Bol jún, keď som si uvedomila, že som takmer blázon. Moja psychologička doktorka Krílová bola nežná blondína, s ktorou som sa zoznámila v práci. Spávala s mojím šéfom a milovala ho. On vraj miloval svoju manželku a občas si jednoducho potreboval vrznúť, ale nikdy som mu to neverila. Mal ju v očiach. I keď možno ani nechcel.

Navštívila som ju tesne po tom, čo mi umrel otec. Bola som strhaná, smutná, prázdna a mala som všetky príznaky tej najväčšej depresie, aká môže existovať. Bolo to také čudné obdobie,
v ktorom ma vedela i obyčajná orchidea položená na parapetnej doske dostať do plaču.

– Myslíte si, že som blázon? – spýtala som sa.

Doktorka Krílová sa jemne usmiala, preložila si nohu na čiernej koženej stoličke a povedala :

– Prečo si to myslíte?

– Lebo na mňa tak pozeráte, – povedala som, lebo sa na mňa naozaj tak pozerala.

– Píšete si denník?

– Prosím?

– Viete, denník, do ktorého si zapisujete pocity.

– Robila som to, keď som mala pätnásť rokov.

– Pravý čas opäť ho zaviesť do vášho života.

– Čo sa tým zmení?

– Nič.

– Nič???

– Viete, slečna Krstová, mám pocit, že máte problém s vyjadrovaním pocitov. Denník vám bude slúžiť na to, aby ste dokázali do vášho života vniesť pocity, ktoré v sebe potláčate.

– Nemám pocit, že v sebe niečo potláčam.

– Tak to skúsime, dobre?

A tak som si v starom antikvariáte vedľa reklamnej agentúry,
v ktorej som pracovala, kúpila malý čierny notes. Mal koženú väzbu a bol tak akurát do kabelky. Mala som ho položený pri hlave na nočnom stolíku a pár mesiacov som sa ho ani nedotkla. Až potom, keď prišiel sychravý november, mi napadlo, že si doň budem písať. Nebol to taký klasický denník, do ktorého si napíšete deň a zaznamenáte do detailov, čo ste v tom dni zažili. Boli to blogy písané atramentovým perom, ktoré som venovala všetkým, ale najmä sebe.

14. november

Chcela som včera urobiť niečo spontánne, niečo, na čom mi vôbec nebude záležať a urobiť to len tak. Nečítať o ľudských osudoch len v knihách a na kávach, nehovoriť o láskach, neanalyzovať cudzie ľudské duše. Už viac o nich nepísať, už viac nemať pocit, že len tie slová ešte toho veľa znesú, už len to všetko prežívať.

Chlapec z potravín mi povedal, že som pekná. Prekvapilo ma to. Bola som premoknutá až na kosť, špirála sa mi odtlačila na viečko a vôbec som sa necítila sebaisto, no predsa v tom bolo čosi zvláštne. Hľadal so mnou ovsené vločky, aj keď nemusel, ale chcel, a povedal, že mám pekné pehy. Lenže ja som rýchlo odišla, lebo neviem prijímať komplimenty, a vôbec, rada utekám. Možno som to zdedila po tebe, lebo aj ty si utiekol príliš rýchlo, oci, a ja si na to neviem zvyknúť.

Zo všetkých strán počujem: Musíš byť silná. Musíš vydržať, musíš, musíš, musíš... Pravda je taká, že nemusím nič. Ak však silu stratím, možno sa zo mňa stane kôpka nešťastia.

Suseda oproti má dieťa s mužom, ktorého vôbec nepoznala. Teda aby som to dala na pravú mieru, poznali sa príliš krátko a ona otehotnela. Vykašľal sa na ňu v momente, keď mu ukázala na tehotenskom teste dva prúžky. Študentka vysokej školy bez práce, bez peňazí, v jednoizbovom byte so svojím otcom, ktorý bol notorický alkoholik. Nenávidela steny bytu, nenávidela svoju dokašľanú budúcnosť, nenávidela seba natoľko, že sa v jedno utorkové ráno ocitla nahnutá na balkóne s bosými nohami, s vierou v lepšiu budúcnosť v inom (večnom) svete.

Viem, znie to hrozivo.

Nepodarilo sa jej to. Pár mesiacov sa liečila na psychiatrii, dlho som ju nevidela, odsťahovala sa. Až včera, keď som šla
z práce, zazrela som ju, rozprávali sme sa a ona sa ma spýtala:

– Vieš, čo je najhoršie?

Zakrútila som hlavou.

– Keď máš pocit, že strácaš silu. Keď sa pýtaš, prečo máš práve ty toľko naložené na pleciach, a keď prestaneš veriť. V lásku, v šťastie, v dobro… Potom sa z teba stane smutný človek. Hm. 

Všetci do jedného máme niečo spoločné. Máme spoločný príbeh. A tak sa to vo svete hemží rôznorodými príbehmi, v ktorých každý z nás hľadá silu, aby sa neutopil.

Hľadá silu lásky.

Odpustenia.

Hľadá silu šťastia.

Pokory.

Pred pár dňami som si prečítala status na facebooku. Bol o plači, o sile, o tom, že ľudia občas plačú preto, že vydržali príliš veľa. Celý tento svet je postavený na tom, že musíme vydržať. Pevne, s odhodlaním, s vierou na lepšie dni, ktoré prídu. Verím tomu, že určite prídu. I ja plačem. Sama, tak aby ma nikto nevidel, ale už nikdy nechcem stratiť silu. Nechcem byť totiž smutný človek.

A najhoršie na tom všetkom je, že ani toho Mira nemilujem…

Ležala som vedľa Mira, pozorovala som jeho hruď, ako sa dvíha, a premýšľala som, prečo som ešte s ním. Telá sme mali prepletené, cítila som jeho vôňu, ktorá ma už dávno nepriťahovala. Miro sa zamrvil a povedal:

– Našiel som to.

– Čo si našiel? – spýtala som sa ho a on sa na mňa vážne zadíval. Potom rýchlo povedal:

– Našiel som nám nový byt, náš spoločný.

– O čom to hovoríš? Ja mám byt, – vyletelo zo mňa.

– No práve. Ty máš byt. Chcem, aby sme mali spoločný byt.

Zaskočilo mi:

– Okamžite prestaň ! – zakričala som.

– Povedal som niečo zlé, Dáši?

– Ty vieš, čo si povedal.

– Ale no tak. Dokedy chceš takto žiť? Dokedy?

– Dokedy uznám za vhodné, – odvrkla som.

– Dáška, chcem náš vzťah posunúť a ty mi v tom vôbec nepomáhaš.

– Neznášam, keď robíš niečo za mojím chrbtom. Pýtal si sa ma vôbec, ako to vidím ja? – postavila som sa nohy.

– Ty ma nemiluješ, Dáška?

Mlčala som.

– Našiel som tvoj diár.

– Prosím?

– Našiel som tvoj diár v tvojej kabelke. Odkedy píšeš?

– Čo… čo si robil v mojej kabelke? – habkala som.

– Hľadal som tam kľúče a proste som si to prečítal. Takže ma nemiluješ.

Sklopila som na chvíľu oči.

– Nie som si istá, – odvetila som.

– Čím?

– Láskou k tebe, – zašepkala som takmer potichu.

– Vieš, môžeme to zmeniť. Láska príde časom, musíme ju vybudovať, – povedal Miro, postavil sa ku mne a začal ma hladiť po vlasoch.

V tú chvíľu som vedela, že ani sám tomu neverí, a slová
z neho vypadávajú ako drobné mince z roztrhaného kabáta.

Zhasla som svetlo a ľahla som si mlčky k nemu.

– Ja takto nemôžem ďalej, Mirko. Nemôžem, – vyšlo zo mňa smutne.

– Poď bližšie, – vyslovil Miro a prisunul si moje nahé telo k svojmu. Dotýkal sa ma nežne, s láskou, akoby som bola krehká bábika, ktorú nikdy nechcel rozbiť.

– Vždy si bol pri mne, ale ja mám pocit, že ťa musím nechať ísť. Ty sa chceš usadiť, mať deti, chceš niečo budovať a ...

– A ty? Čo chceš ty? – skočil mi do reči Miro.

– Potrebujem byť sama.

– Chcem sa s tebou ešte milovať, – povedal potichu.

– Neviem, či …

– Na rozlúčku, Dáška, – vyslovil so sklopeným zrakom.

Milovali sme sa dlho. Zvláštne je, že si pamätám len na pocit, že to trvá večnosť. Akoby sme sa so všetkými pocitmi, ktoré sme rokmi nadobudli, nechceli rozlúčiť. Cítila som, že nie som si istá tým, čo robím, ale vedela som, že musím niečo urobiť, lebo sa moja duša utopí. Pri Mirovi som mala istotu, istotu, ktorá ma zároveň ničila a ktorej som sa presýtila.

Ráno sme obaja ležali na svojej strane postele, prázdni, vyprahnutí, lebo všetko sme si odovzdali. Tak som to vtedy cítila a viem, že i on, ale možno to pochopil až neskôr. Rozišla som sa s Mirom, s mojou láskou, s ktorou som chodila od šestnástich,
s Mirom, ktorý by mi zniesol modré z neba. S Mirom, ktorý poznal celú moju rodinu, s Mirom, ktorého moja mama považovala za poloboha, s Mirom, šéfkuchárom reštaurácie, ktorý kvôli mne nikdy nevaril jedlá z cibuľou, lebo som ju neznášala, s Mirom, ktorý miloval mňa a plánoval so mnou budúcnosť.

– Vieš, čo je najväčší paradox života? Že takých, ktorí by nás nosili na rukách, nemilujeme, – povedala Jana.

Vedela som, že má pravdu, ale takto to asi v živote chodí.

V ten večer som s ňou v mojom byte, obklopená sviečkami a vôňou bieleho vína, revala, nadávala si a ľutovala sa. Lebo ak niekoho nemilujeme, neznamená to, že ho milovať nechceme.

A potom prišlo obdobie: KDEJEMIRO. Všetci ho hľadali, všetci sa pýtali a ja som bola už unavená z vysvetľovania, že my dvaja jednoducho už spolu nie sme. Najhoršie to niesla moja mama. Bola nedeľa, sedela som za kuracím rezňom, nič do mňa nešlo a mama pri sporáku tak zvláštne mlčala. Prekrížila si ruky a povedala:

– Keby tu bol Mirko, zjedol by to za teba.

– Zje to Rony, – podávala som nášmu psovi veľký kus mäsa.

Potom chvíľu mlčala a dodala:

– Mám pokazenú práčku, nemôžeš Mirkovi zavolať, nech mi to opraví?

– Opraví ti to Martin.

– Ale veď mu len zavolaj, – dávala mi mobil.

– Mami, ja už s ním nie som, tak to, prosím, rešpektuj, – povedala som zvýšeným hlasom a ona čosi zamrmlala, že veď ja ešte budem ľutovať.

V ten večer, keď sme s Janou vypili veľa vína, veľa sme plakali a rozmýšľali o zlomených srdciach, vedela som, že ráno sa zobudím a niečo sa zmení. Zmení sa pocit a zmení sa môj smer.

Budem sama.

Lebo chcem byť sama.

A neskôr, keď budem pripravená, niekto si ma nájde.

2. kapitola

Môžeš ma chcieť spoznať, ale nebude to zadarmo

Som Dáša. Dáša Krstová. Milujem Edith Piaff a jej La Foule si púšťam každé ráno. Milujem kofeín, čokoládu, šaty a hlasný smiech.

Mám rada Prahu, Paríž, Barcelonu, úzke uličky a pouličných umelcov. Neviem kričať a donedávna som si myslela, že i milovať.

Môj otec mi vždy povedal, že lásku si človek len tak neprivolá. Pretože je to proces, ktorý sa rodí, tvorí, treba sa oň starať ako
o zdravie, aby sa nám nezunovala. Treba ju rozmaznávať, prijímať, dávať, ale najmä na nej svedomito pracovať. Pamätám si, keď sme sedeli v kuchyni, pozorovali sme moju mamu, ako
s Mirom preberajú novú dlažbu, ktorá by sa im hodila. Otec upäto pozeral na Mira, potom sa ku mne naklonil a pošepkal mi:

– Netráp ho, Dáška.

– Nerozumiem, oci, – zamračila som sa.

– Miro je dobrý chlapec. Má rád našu rodinu. Má rád teba, tak ho netráp, aby nepremárnil čas, – povedal mi vtedy s priamym a vážnym pohľadom na mňa.

Bola som ticho. Čo som mala povedať? Vedel to.

Už pred rokmi. Vedela som to tiež, lenže koľko je takých ľudí, ktorí žijú vo vzťahoch zo zvyku? Koľko je ľudí na svete, ktorí žijú vo vzťahoch, v ktorých nemilujú?

A ruku na srdce, koľkí z vás majú šťastný vzťah?

Mal pravdu. Ako vždy. Ak ide o lásku, nemali by sme byť sebeckí. Hm. Lenže ja už ani neviem, či úprimná láska medzi mužom a ženou v tomto svete existuje.

I keď by som to tak veľmi chcela.

Ani neviem, čo som robila nasledujúce mesiace. Teda viem, prežila som ich v práci, v mojom byte s veľkou manželskou posteľou a modrým obrazom, na ktorom bola namaľovaná Trojjediná Bohyňa. Samozrejme som ani len netušila, kto je Trojjediná Bohyňa, ale mama ma dôkladne informovala so svojím novým koníčkom i s jej poslaním na mojich narodeninách.

– Ty maľuješ? – spýtala som sa mojej mamy hľadiac na veľký modrý obraz, na ktorom boli namaľované tri ženy.

– Príležitostne, Dáška. Páči sa ti?

– Hm. Je zaujímavý. Tie ženy si si vymyslela? – spýtala som sa.

– Veď to je Trojjediná Bohyňa, – vykríkla.

S Martinom, mojím bratom, sme sa na seba pozreli a pokrčili sme plecami.

– Deti moje, vy naozaj neviete, kto to je?

– Nejaká celebrita? – spýtal sa môj brat uštipačne.

– Je to bohyňa. Predstavuje tri osoby. Pannu, Matku a Starenu, – povedala pokojne a ukazovala mi ich na obraze.

– Ty si sa odkedy dala na čarodejníctvo? – spýtala som sa.

Mama sa len usmiala, zhlboka sa nadýchla a pokračovala:

– Panna zobrazuje čistotu. Nie telesnú, ale psychickú. Je hrdá, svieža, nezlomená životom, koná impulzívne a riadi sa svojimi inštinktmi. Matka vie, že so svojím životom netreba bojovať, žije v harmónii s pochopením prúdu, ktorý ju unáša.

S Martinom sme sa na ňu nemo pozerali, ako sype z rukáva všetky informácie.

– A Starena? – spýtala som sa.

– Je múdra, vie, o čom je život, a tak sa stavia do úzadia. Blíži sa na koniec svojej cesty, lebo pochopila, že cieľom je cesta samotná. Všetky tri, Dáška, sú odrazom tvojho života.

Prikývla som, presvedčivo pozerajúc na mamine modré oči, ktoré žiarili. Ten obraz sa stal súčasťou mňa, súčasťou môjho života, ktorý som pár mesiacov nežila.

– Jej preskočilo, – zašepkal Martin, keď už mama nepočúvala.

– Hm, – mykla som plecom, lebo sa mi taká strelená páčila.

• • • • •

Štyri mesiace som sa odstrihla od sveta, s mamou som začala chodiť na jogu, lebo som vraj mala svoju životnú energiu rozhádzanú všade tam, kde som ju nemala mať.

Jana ku mne chodila vždy po práci, zapálila si cigaretu a spýtala sa ma:

– Čo je s tebou, bejby, čo je s tebou?

A ja som pokrčila plecami, lebo som nevedela odpovedať.

– Ty si fakt čudná, ľudia nesmútia preto, že niekoho odkopnú, – dodala.

– Nesmútim preto, – vyslovila som.

– Tak potom tomu nerozumiem.

– Čo ak neviem milovať? – spýtala som sa úplne vážne.

– Tebe šibe, – krútila Jana hlavou.

– Naozaj, čo ak nemám v sebe žiadne city? Aj moja psychologička hovorí, že ich potláčam.

– To je dobré pre teba, – povedala a zamyslene sa natiahla po slivkový koláč, ktorý som mala na stole. Celý koláč si napchala do úst a s plnými ústami mi nezrozumiteľne povedala:

– Aspoň môžeš mať mužov, koľko chceš bez toho, aby ste si zlomili srdcia.

– Ja by som to nedokázala, – pokračovala som.

– Čo?

– No spávať s mužom, ktorého nemilujem.

– Spávala si tri roky s Mirom a nemilovala si ho.

– To je iné, – mávla som rukou.

– Naozaj? – zdvihla obočie Jana.

– Tak dobre, ale na začiatku som ho mala rada.

– Zlato, nikdy si ho nemilovala. Ten chlap bol len úsek života, si slobodná, krásna ženská. Môžeš spávať, s kým chceš bez výčitiek, že si niekomu ublížila. Bude to len sex, krásny živočíšny sex.

– Ježiši, – vyšlo zo mňa.

– Ty si taká suchárka, povedala si už niekomu, že má pekného vtáka?

– Už dooosť, – zakričala som so smiechom.

– Vidíš, a to je tvoj problém, nemáš rada prasačinky.

– A tvoj problém je, že ich máš rada až príliš, – zasmiala som sa.

– Hm, ale aspoň, Dáši, žijem, chápeš? Ži, prosím ťa, tiež.

• • • • •

Robila som v reklamke, mala som na starosti vytváranie sloganov a propagačných materiálov pre zahraničnú klientelu. Taliani, Francúzi, Nemci, klienti, s ktorými som komunikovala cez internet alebo telefonicky. I preto bolo výhodou mojej práce, že som ju mohla robiť z domu a do kancelárie som chodila len v nevyhnutných prípadoch.

Bol piatok, uvarila som si horúcu kávu a na stôl som si položila papiere, ktoré som potrebovala vybaviť. Zazvonil mi telefón.

– Mali by sme sa ísť baviť, – povedala Jana z druhej strany telefónu.

– Je pol siedmej ráno, zlatko.

– Ja viem, ale ja sa potrebujem ísť dnes baviť.

– Mám dnes veľa práce, – odvetila som.

– To mi hovoríš štyri mesiace. Štyri mesiace! – zopakovala nahlas.

– Kvôli tebe sa zo mňa stane smutná opustená žena bez sexu.

– Takže, čo sa stalo? – spýtala som sa, lebo som Janu poznala.

– Ach, – nahlas si vzdychla Jana a potom pokračovala: – Videla som Stana v meste. Okrem toho, že sa mi ani neozval, že je doma, sedel na terase so škaredou presolárkovanou čiernovláskou a nahlas sa smial.

Stano bol náš spolužiak zo strednej školy. Náramne veľký sukničkár a paradoxne prvá Janina veľká láska. Bol neustále na cestách. Taký vetroplach. Ten chlap jej porozbíjal srdce na sedemkrát, ale ona vždy s hrdosťou a pokorou niesla svoj kríž a pozície tej druhej. Tí dvaja si navzájom ubližovali, ale trhalo im srdce, keď spolu neboli. Nikdy som nechápala, prečo sa k nemu stále vracia, prečo ho nepošle do čerta, keď s ňou máva ako s mávadlami na prvého mája. Ale ona mi stále povedala o tom, že on je jej osudový muž. Tak som sa teda tvárila, že tomu rozumiem.

– Videl ťa?

– Nie, skrývala som sa pri novinovom stánku.

– Ty si ich špehovala?

– Tak by som to nenazvala. Len som sa chcela presvedčiť, či je šťastný. A najhoršie je, že som prišla na to, že on je neuveriteľne šťastný, – kričala do telefónu.

– Preháňaš!

– Zlatko, pozeral sa na ňu, ako keby bola bohyňa, a v očiach mal to, čo pri mne nikdy nemal.

– Bola si pri novinovom stánku, ako si mohla dovidieť, čo mal v očiach?

– Dobre, dobre, tak som sedela na tej istej terase.

– Sama?

– Sama. Dala som si šatku okolo hlavy a okuliare a cítila som sa ako v nejakej detektívke.

– Chceš mi povedať, že on ťa nespoznal?

– Ani sa na mňa nepozrel. Hovorím ti, je z tej solárkovej hotový. Sedela som tam dve hodiny, v peňaženke som mala 5 eur a čašník ku mne chodil každých 15 minút, či niečo nepotrebujem. Bol milý, tak som si stále niečo objednala. Po hodine som mala všetko vypité a v peňaženke som mala prázdno.

– A ďalšiu hodinu si robila čo?

– Na terase sedel taký chlap, tak ma pozval na džús.

Zasmiala som sa.

– Tak mi povedz, prečo je ten Stano taký hajzel?

– Neviem, zlatko.

– Vieš, prečo ti volám?

– Potrebuješ počuť, že si ťa nezaslúži.

– Presne, – odpovedala so vzdychom.

– Nezaslúži si ťa, – vyslovila som potichu.

Jana chvíľu v telefóne mlčala, počula som, ako potiahla nosom. Vedela som, že to nie je nádchou, ale slzami, ktoré chcela ukryť predo mnou.

– A vlastne ti ešte volám preto, že ten chlap sa volá Robo.

– Hm, Roba si ešte nemala.

– Fasa chlap ten Robo. Ráno mi česal vlasy.

– Počkaj, počkaj, ráno?

– Je kaderník, neverila by si, aké mal ruky. Také hladké ruky som ešte nevidela, – vysvetľovala ďalej.

– Čo robil u teba ráno?

– Veď ti vravím, že sme išli z tej terasy ku mne domov, – zívla si.

– To si nepovedala.

– No, tak som zabudla, noo.

– Spala si s ním? – spýtala som sa.

– Mám v jeho kaderníctve päťdesiatpercentnú zľavu.

– Takže spala, – povedala som.

– Uhm, len trošičku, – vyslovila Jana a som si istá, že prstami ukazovala, ako málo toho bolo.

Zasmiala som sa.

– Večer bude v Štrku, musíš tam ísť so mnou, – dodala.

– Robo či Stano? Strácam sa v tom.

– No Stano predsa, nemôžeš ma v tom nechať samú.

– To je citové vydieranie, – povedala som.

– Zlatko, ja nechcem, aby sa z teba stala slobodná dievka, ktorá svoje najlepšie roky strávi v práci alebo na facebooku.
Takže nie, neprijímam. O ôsmej nech si u mňa, – vyslovila rýchlo Jana a zložila.

• • • • •

O Jane sa povedalo, že určite musí byť štetka, striptízová tanečnica alebo privat girl. Počas strednej školy totiž chodila s košickým mafiánom, ktorý ju do školy vozil v nablýskanom čiernom fáre a moje spolužiačky sediac na parapetnej doske dospeli k názoru, že jej výstrihy tomu nasvedčujú. Keď som ju raz na školskom WC našla, ako reve a zakrýva si make-upom modrinu, stali sme sa kamošky. Z košického mafiána sa vykľul majetnícky zakomplexovaný hajzlík, ktorý na zvýšenie ega používal svoju silu, a tak ju z času na čas udrel.

No a potom raz, keď sme oslavovali Mirovu novú prácu šéfkuchára v prestížnej reštike v centre mesta, sa košický mafián opojil alkoholom. Keď hrala nahlas hudba a všetci sme sa super bavili, z ničoho nič jej strelil.

Pred nami.

Zhodou okolností tam bol i Stano, pristúpil k nemu a košický mafián skončil v nemocnici s rozťatou bradou. Odvtedy sa z kočického mafiána stal Janin exfrajer a zo Stana osudový muž.

Bol pondelok. Nahodené sme sedeli u Jany na balkóne, mali sme otvorené víno a rozprávali sme sa o živote. A potom, keď sa nám zunovala samota, ktorú sme obe cítili, išli sme do Štrku. Bolo tam plno, ľudia sedeli pozdĺž baru alebo len tak stáli a viedli relaxačné rozhovory. Na konci baru Jana zbadala Stana a utekala za ním, lebo si potrebovala vyriešiť všetky otázniky, ktoré jej svietili v hlave. Sedela som na barovej stoličke v čiernych šatách a pozorovala som ich. Navonok pôsobili ako idylický pár, ale to preto, že navonok vyzerá veľa vecí pekne. Málokto však vedel, že si ubližujú na počkanie a používajú silné slová len preto, že sa boja prijímať.

Potom, keď ma prestalo baviť nečinne sedieť pri bare, presunuli sme sa do boxu. Neskôr si k nám prisadol akýsi Stanov kamarát. Bola to taká čudná atmosféra, lebo Jana a Stano na znak zmierenia nevedeli od seba odtrhnúť oči a ja som sa s tým neznámym Tobiasom, čo bol o pár mesiacov môj, nevedela rozprávať. Cítila som sa zle, akoby moje ja odišlo na dovolenku a sedela tam len prázdna schránka. Stáva sa mi to pri ľuďoch, pri ktorých sa necítim ako človek. Stalo sa mi to pri Tobiasovi.

– Takže ty študuješ? – spýtala som sa ho, keď ma už nebavilo pozorovať Janu so Stanom, ako si vymieňajú mokro v ústach.

– Nie, už som doštudoval, – odvrkol.

– A čo si študoval? – vyzvedala som.

– To teba, dievčatko, nemusí zaujímať, – povedal úplne arogantne.

Jana so Stanom sa v tom momente prestali bozkávať a začali sa uškŕňať, akože to malo byť neuveriteľne vtipné. Objednala som si u čiernovlasého čašníka ďalší drink, lebo na husté reči neznámeho chalana som dnes nemala náladu.

– Ani nezaujíma, ale som natoľko inteligentná, že sa snažím o komunikáciu, – vyslovila som s úsmevom.

Tobias sa zasmial a so skúmavým pohľadom upretým na mňa si zapálil.

– Tobias bol so mnou v Anglicku, – zapojil sa Stano s úsmevom. – Je to najodvážnejší chlap, akého poznám, – dodal.

– A čo také odvážne si teda spravil? – pozrela som sa na Tobiasa a čakala na odpoveď.

– Dokážem sťahovať nohavičky za rekordne krátky čas, – pošepkal mi.

– Ty si teda borec, – tresla som, lebo som nevedela reagovať.

– A čo ty, Stano, ako dlho sa zdržíš? – obrátila som tému.

Všimla som si, ako sa Jana zamrvila a upäto naňho pozerala. To bol presne ten moment, na ktorý Jana už dávno vedela odpoveď, ale niekde v sebe verila, že povie, že ostáva. Dobre som vedela, že Stano je vetroplach a že pre svoj pocit slobody potrebuje byť stále na inom mieste.

– Ehm, ťažko povedať, – povedal vyhýbavo Stano a pobozkal Janu na pery. A ja som si v duchu povedala, čo je toto za láska, keď Jana by mu dala všetko a on i napriek tomu, že to videl a cítil, radšej utekal. Možno je to naozaj o tom, o množstve prekážok,
o presviedčaní seba samého, že sme lásky hodní, a najmä, či sme schopní nielen z nej brať, ale i dávať. To nevie každý.

Jana sa tvárila, že to nepočula, ale dobre viem, že počula.

– Dáška, vyzeráš pekne, opeknela si. Počul som, že lámeš mužom srdcia?! – spýtal sa ma hneď potom Stano.

– Už nelámem, už len po nich dupem, – zasmiala som sa smutne.

Tobias urobil grimasu. Neskôr mi povedal, že preto, lebo po srdciach sa dupať nemá.

– Niečo ti prekáža? – obrátila som svoju tvár na Tobiasa.

– Nič mi neprekáža, – povedal s úsmevom.

Zamračila som sa. Celý ten večer bol napáchnutý čudnou atmosférou, o pár minút som sa natešená zdvíhala a lúčila, lebo som išla domov. Janu som pobozkala na líce, pozrela mi do očí a pošepkala mi, že je v pohode. Vedela som, že nie je, ale usmiala som sa. Slová sú jednoducho príliš zbytočné, keď v srdci sa tvorí malý hurikán.

Zdvorilo som sa rozlúčila a pomaly som kráčala k východu.

– Hej, – zakričal na mňa.

Otočila som sa. Tobias tam stál s rukami vo vreckách a arogantne sa usmieval.

– Môžem ťa ísť odprevadiť? – spýtal sa.

A ja som bez rozmýšľania kývla hlavou, už ani neviem prečo.

Tak sme teda kráčali vedľa seba spočiatku s arogantnými poznámkami a potom neskôr, keď Tobias dostal nápad vypiť víno z benzínovej pumpy, s hlbokými filozofickými debatami na lavičke vedľa môjho bloku pod blikajúcou pouličnou lampou nad hlavami. A bolo mi dobre z toho chlapa, čo povedal tak vážne o svojom živote.

– Prečo si s ním bola, keď si ho nemilovala? – spýtal sa, keď som mu vysvetľovala, ako som sa Mirom rozišla.

– Mala som ho rada, ale časom sa vytratila láska, – odpovedala som.

Pozrel na mňa so zvrašteným čelom.

– A to sa dá?

– Asi áno, keď sa mi to stalo, – povedala som.

– Ale prečo si to neskončila skôr?

– Asi som nemala odvahu, – odpovedala som a trošku mi vyschlo v hrdle.

– Blbosť, každý má odvahu. Len slabosi sa stále na niečo vyhovárajú.

– Ale ty si ju ľahko našiel, keď vynikáš rekordom v sťahovaní nohavičiek, – povedala som s úsmevom a v duchu som si povedala, že je pekný.

Stretli sa nám oči. Nie nadlho, len na chvíľu. Tobias sa napil a pokračoval:

– Urobila si v živote niečo bláznivé?

– Hm, – zamyslela som sa, – myslíš niečo, ako či som sa prechádzala mestom nahá?

– No napríklad, jednoducho či si urobila v živote niečo len tak bez toho, aby si premýšľala nad tým, aké to bude mať následky.

– Asi nie, a ty? – povedala som stroho.

– Sem–tam pretiahnem viac žien, než chcem.

– To nie je príliš pekná informácia.

– Nemám sa za čo hanbiť, narobil som v živote veľa hlúpostí, ale nie som horší než ostatní. Len sa k tomu aj priznávam.

Potom sme chvíľu pozerali na blikajúce lampy nad hlavami.

– Si krásna.

Zasmiala som sa pobavene.

– Prečo sa smeješ?

– Lebo nie som na takéto reči.

– Aké také?

– Lacné reči arogantných mužov.

– Si hustá, dievča.

– Len nie som hlúpa, to je celé.

Tobias si ma premeriaval veľkými modrými očami, trochu slastne a trochu ľudsky. Čudná kombinácia, pomyslela som si. Ale bavil ma. Mal v sebe niečo, čo som predtým nepoznala. Mlčala som.

– Idem domov, pekné dievča, – povedal, keď dopíjal posledné kvapky vína. – Poď so mnou, – ťahal ma za rukáv.

– Nie som také dievča, – vypadlo zo mňa, lebo v dokazovaní toho, aká som, som bola najlepšia.

Alkohol mi stúpal do hlavy a pouličná lampa zhasla.

• • • • •