Lenka Gahérová

POLÁSKANIE

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Lenka Gahérová, 2014

© HladoHlas Group, spol. s r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Obálka © Ľuboš Vlček, Elve Production

Grafická úprava © Pavel „Hirax“ Baričák
a Andrea Hoštáková

1. vydanie
Martin 2014

ISBN 978-80-89711-01-7

Venujem pamiatke dvoch žien –

svojej babičke,

ktorá ma naučila brať život s humorom

a prijímať rany od osudu s úsmevom.

Naučila ma radovať sa z každého dňa

a z každej situácie využiť to, čo je pre mňa najlepšie

a

Táničke, za jej podporu a vieru,

ktorá ma stále núti ísť ďalej.

Venujem tým, ktoré ma naučili žiť.

Prekliatie rodu

Hovorí sa, že mladé dievčatá letia na zrelých mužov

(alebo sú to ich peňaženky?).

A vraj žena vtedy zistí, že starne,

keď sa jej začnú páčiť mladí chlapci.

Podľa mňa to platí aj u mužov.

Niektoré príbehy dokazujú, že to nie sú iba reči.

„Neuveríš, čo mám nové!“ zapišťala Mirka do telefónu, až Eva musela odtiahnuť slúchadlo.

„Neuverím, pokiaľ si to nevypočujem.“

„Mám – novú – známosť!“ Mirka vyslovovala jednotlivé slová pomaly, s dostatočnou odmlkou, akoby bola jej sestra retardovaná alebo delegácia z vesmíru.

„Verím. To máš každú chvíľu. To nie je nič nové,“ povedala Eva bez nadšenia.

„Toto je niečo iné. Kedy máš čas?“

„Teraz.“

„U mňa alebo u teba?“

„Ja u mňa, ty u teba. Už sa rozprávame, nevšimla si si?“

„Ahá. No ale toto ti nemôžem rozprávať do telefónu,“ vysvetlila rýchlo Mirka.

„Prečo by si nemohla? Vždy, keď si nájdeš nového chlapa, tak mi voláš.“

„Hovorím ti, že toto je iné. Teraz nejde o chlapa...“

„A teraz si si našla čo?!“

„Do telefónu nie!“ vyhlásila Mirka rezolútne.

„Tak u mňa,“ rezignovala Eva. Pred chvíľou sa vrátila z roboty uťahaná ako kôň, práve si uvarila čaj a vyložila unavené nohy na stôl. Toto pohodlie by nevymenila ani za informáciu, že jej sestra začala chodiť s orangutanom. Aj keď riskovala, že Mirka u nej zostane dlhšie, ako by si priala.

„Fajn, do polhodiny som u teba. V slúchadle to cvaklo a Eva si vzdychla. Oprela hlavu a zatvorila oči. Aj keď je o osem rokov mladšia ako jej štyridsaťštyriročná sestra, rozumovo sa to väčšinou javilo naopak.

„Ale to je asi prekliatie rodu. Ženám v našej rodine sa to stáva. Priama úmera platí dokonale. S pribúdajúcim vekom ubúda rozum,“ šomrala.

V praxi to znamená, že mama ho má najmenej, čo potvrdila tým, keď sa v šesťdesiatke nechala zbaliť o desať rokov mladším kamionistom a odvtedy sa častejšie počujú cez telefón, ako vidia. Mirka sa rozviedla, aj keď, ktorá žena by žila s chlapom, ktorý ju mláti. Vlado síce hovoril, že ona by dohnala k násiliu aj mierumilovného novofundlandského psa, ale do toho sa Eva radšej nikdy nemiešala. Rozviedli ich na prvý šup, asi aj sudcom stačilo zažiť to divadlo jedenkrát. Devätnásťročný Lukáš a sedemnásťročný Adam ešte stále bývajú s mamou. Vlado sa o nich stará, a to aj napriek tomu, že Lukáš je už dospelý a Adam akoby z oka vypadol jeho najlepšiemu kamarátovi.

Kým to medzi tými dvomi ešte klapalo a Vlado si trochu vypil, pritúlil si oboch chlapcov a hovoril im: „Chlapci moji, ja vás mám rád, akoby ste boli moji vlastní.“

Ktovie, možno tušil už dávno, že Mirke jeden chlap nikdy nestačí.

Našťastie, Vlado nikdy nenavrhol test otcovstva, vraj – hlavne, že sú zdraví a chlapcov miluje stále rovnako.

Mirka po rozvode začala striedať chlapov (Alebo to robila aj predtým? Kto by to už teraz skúmal?) a Eva sa už ani nesnažila zapamätať si ich mená. Ale ak má pre ňu dnes správu, ktorú nemôže povedať do telefónu, obávala sa najhoršieho. Sestra by ju azda neprekvapila ani vtedy, keby jej oznámila, že si so žiadnym chlapom nerozumela preto, lebo zistila, že je vlastne na ženy.

„Kristepane!“ zastonala nahlas pri takej predstave.

„Ak aj ja začnem po štyridsiatke robiť takéto sprostosti, tak radšej nechcem zostarnúť,“ mrmlala a krútila hlavou.

„Ale asi to lezie už aj na mňa, veď tu kecám sama so sebou,“ usúdila a napila sa čaju. Keď sa ozvalo zvonenie ako na poplach, skoro jej zabehlo.

„Má ešte niekto takú šibnutú sestru ako ja?“ opýtala sa prázdnej izby a skladala nohy zo stola.

„Brzdáá! Zabudla si zložiť prst zo zvonca!“ kričala nahlas, no obávala sa, že ten hluk aj tak neprekričí. Zúrivo otvorila dvere.

„Rajbe ti?! Počujem! Nie som hluchá!“

„Nie, hluchá nie si, iba ti treba všetko zopakovať desaťkrát.“

Konečne prestala stláčať zvonček a vpochodovala dnu bez toho, aby počkala na pozvanie. Eva za jej chrbtom prevrátila oči a zatvorila dvere. Keď vošla do obývačky, Mirka už vyberala z barovej skrinky Baileys.

„Dones ľad,“ zavelila, akoby tam bola doma. Eva prevrátila oči druhýkrát.

„Je tu sotva minútu a už ma stihla vytočiť,“ zašomrala si popod nos, šuchtajúc sa k mrazničke.

„No čo je? Čo si taká zdochnutá?“ rypla do nej Mirka, keď videla, ako otrávene sa tvári.

„Nie som zdochnutá, som vyšťavená z roboty. Necítim si nohy,“ povedala unavene, podávajúc sestre ľad.

„Lepšie je mať boľavé nohy ako to, čo je medzi nimi,“ poznamenala Mirka akoby mimochodom.

„Tak to si nás dve vystihla úplne presne,“ súhlasila Eva, zvalila sa na gauč a zatvorila oči. Aspoň na chvíľočku, kým Mirka spustí svoj monológ rovnajúci sa streľbe zo samopalu.

„Prosím ťa, čože máš už len ty za robotu. Kvázi podnikateľka,“ posmievala sa Mirka sestre.

,,Nie som kvázi podnikateľka. Nedráždi ma! Mať tanečnú školu je dobrá makačka. Určite väčšia, ako sedieť za stolom, ťukať do klávesnice a občas šéfikovi uvariť kávu.“

Tieto slová povedala nahlas, no v duchu dodala: „... a občas pred ním roztiahnuť nohy.“

„No dovoľ! Mám aj nejakú zodpovednosť!“ ohradila sa takmer urazene, akoby bola sudkyňa najvyššieho súdu, a nie sekretárka malého šéfa, ktorému sa nechce písať, lebo nevie prečítať ani to, čo sám napísal, a navyše vôbec neovláda pravopis.

„Kašli na to. Nechce sa mi hádať. Chcela si mi porozprávať o svojom novom objave. Len dúfam, že to nie je žena. Lebo ak si mi prišla povedať, že si lesbička, ani nezačínaj...“

„Šibe ti? Nie som teplá!“

„Okej, tak potom rozprávaj.“

„Ále, úplne si ma znechutila. Ani sa mi teraz nechce,“ Mirka odula peru a hľadela do pohára, kde sa v karamelovom alkohole pomaly rozpúšťal ľad.

„Fajn, keď nechceš rozprávať, nechaj ma spať. Keď dopiješ, tak ma nebuď. Stačí zabuchnúť dvere.“

„Vieš, že si ako sestra odporná? Prišla som sa s tebou porozprávať a ty sa tváriš, akoby som ťa obťažovala. Matka na nás kašle, tak prepáč, že som prišla za jedinou blízkou osobou, teda za tebou. Ak ty budeš potrebovať, aby som pre zmenu vypočula ja teba, ochotne to urobím, lebo to je to najmenej, čo pre svoju sestru môžem urobiť,“ chrlila výčitky. Veľmi dobre si bola vedomá toho, že zaberú. Eva to však nepovažovala za výčitku, ale za vydieranie.

„V poriadku, počúvam ťa,“ posadila sa uvedomiac si, že čím skôr sa sestra vyrozpráva, tým skôr odíde a ona sa konečne dostane do postele. Mirka sa najprv chcela ešte chvíľu hrať na urazenú, no nerada skúšala Evinu trpezlivosť.

„Urob si pohodlie, aby si mi nevyčítala, že ťa vyčerpávam, a iba počúvaj,“ Mirka okamžite zabudla na Evinu únavu a spustila:

„Stretla som ho v sobotu v Satelite...“

„Zase si sa bola predvádzať medzi pubertiakmi? Mirik, nemyslíš, že na tento druh zábavy máš už predsa len dosť rokov? Uvedom si, že máš dospelého syna. Vieš, ako sa musí cítiť, keď je s partiou na žúre a dokvitne tam jeho matka?“

„Vydržíš aspoň chvíľu nemoralizovať, aby som ti to dopovedala, alebo mám fakt odísť?“

„Prepáč, už ťa neprerušujem. Rozprávaj, ničomu sa nečudujem, nekomentujem.“

„Vidíš? Takto si dobré dievčatko,“ pochválila ju spokojná Mirka.

„Takže, bola som v sobotu v Satelite a, mimochodom, bol tam aj Lukáš a celkom dobre sme sa bavili...“

„Zase ťa volal menom, aby jeho kamoši neprišli na to, že je tam so svojou šibnutou matkou?“

„Evi?“

„No?“

„Nekomentuj. Sľúbila si.“

„Prepáč, už mlčím.“

„Dobre. Mimochodom, mala si pravdu. Oslovoval ma menom, ale nakoniec to aj tak prasklo. Jeden jeho kamarát tam prišiel s bratrancom, a tak som si s tým Martinom trochu zašantila na parkete.“

Eva v zlej predtuche znova prevrátila oči. Mirka si to našťastie nevšimla.

„A čo na to tvoj syn?“

„Lukáš sa náhodou bavil a bol rád, že sa aspoň na chvíľu odreagujem. Inak, mala by si to skúsiť aj ty. Takýto beztiažový stav robí divy so psychikou,“ navrhla, a pritom na ňu ukázala prstom.

„So psychikou som problém nemala, kým si neprišla,“ nezdržala sa Eva.

„Nenechám sa vytočiť a pokračujem. O tretej ráno som povedala, že končím a idem domov. Lukášovi sa ešte nechcelo, tak sa Martin ponúkol, že ma odprevadí. Jasné, že som najprv odmietla. Presviedčala som ho, že pôjdem taxíkom, ale trval na tom, že by sa mi mohlo niečo stať vo vchode. Tak sme si v taxíku obaja sadli dozadu a on ma chytil za ruku. Preplietli sme si prsty a len tak mlčali. Pozrela som na neho a nachytala ho, ako ma pozoruje. Pozeral sa na mňa ako hladný vlčiak na klobásu vo výklade mäsiarstva. Odrazu ma chytil za krk a pritiahol k sebe. Pár sekúnd sme si hľadeli do očí, a potom sa to stalo. Začali sme sa bozkávať. Ale poviem ti, Evi, bolo to neskutočné. Keď taxík zastavil, ledva sme sa od seba odtrhli. No, čo myslíš, že mohlo po takomto bozku nasledovať? Odprevadil ma až do bytu a ja som bola rada, že Lukáš ešte zostal vonku. Bolo to také rýchle, až som sa obávala, že sa nestihneme dostať do spálne...“

„Mirka, prosím, ušetri ma detailov,“ poprosila Eva totálne znechutená sestrinými zážitkami. Neverila tomu, že sa nehanbí o tom rozprávať.

„Dobre, ale ešte ti musím povedať, že taký uragán citov som v živote nezažila,“ Mirka prekrížila nohy a Eva mala podozrenie, že pri spomienkach na sobotňajšiu noc sestra opäť dostala chuť na...

„Takže ti zostali pekné spomienky na mladého zajačika.“

„Prečo spomienky?“ nechápala Mirka.

„Chceš povedať, že sa s ním ešte stretneš?“

„Chcem povedať, že sme spolu stále.“

„Ako stále?“

„No stále. Býva u nás.“

„Zbláznila si sa?“

„Zbláznila. Do Martina a do toho, čo so mnou dokáže urobiť. Omladla som o dvadsať rokov. Aj keď... Priznám sa ti, že ma už tam dole všetko bolí, ale nedokážeme sa jeden druhého nasýtiť. Sme od seba závislí. A okrem toho, s chalanmi si úžasne rozumie.“

„Och bože! Moja ségra je ešte strelenejšia ako moja matka. Ak si sa chcela starať o ďalšie dieťa, mohla si si adoptovať nejakú opustenú sirotu.“

„Netúžim po decku, ale po láske.“

„Ľúbiť ťa dokáže aj dieťa. Tak si, prosím, nezamieňaj lásku so sexom. Inak, vieš, že to zaváňa pedofíliou?“

„Ségra, hrabe ti? Martin je už dospelý.“

„Vzdávam to. Myslím, že som už počula všetko.“

„To ešte nie je všetko...“

„Mirka, ja už viac nechcem počuť.“

„Evi, myslím, že robíš obrovskú chybu. Ťahá ti na štyridsiatku a ešte nie si vydatá. Ako stará dievka jednoducho určité veci nemôžeš pochopiť.“

„Na štyridsiatku mi ťahá asi tak ako tebe na päťdesiatku a nechcem sa vydať. Aspoň sa potom nebudem musieť rozviesť ako ty a mama.“

„Dobre, ale musíš mať aspoň sex...“

„Mirka? Nebudem s tebou rozoberať svoj sexuálny život. Stačí, že ty rozoberáš ten svoj so mnou.“

„Myslela som si, že budeš mať väčšiu radosť z toho, že som konečne šťastná,“ zašepkala Mirka sklamane a Eva vzdychla.

„Asi som väčší sebec, ako si si o mne myslela.“

„Nehraj to na mňa. Poznám ťa už pár rokov...“

„Radšej to počítaj na desaťročia.“

„Vieš, že začínaš byť pekne zatrpknutá stará panna?“ odula Mirka spodnú peru.

„Ale veď ja mám radosť. Iba sa na ten tvoj nový vzťah pozerám reálne. Uvedomuješ si, aký je medzi vami vekový rozdiel?“

„Prečo, prosím ťa, teraz riešiš náš vekový rozdiel? Zatiaľ to ani jednému z nás nevadí.“

„Zatiaľ. A čo za pár rokov?“

„Prečo riešiš, čo bude za pár rokov? Mňa zaujíma iba to, že teraz je to super.“

„Máš pravdu. Najlepšie je nič neriešiť, veď ono sa to poserie aj samo,“ touto vetou Eva považovala sestrin sexuálny život za uzavretý. Mirka iba hodila rukou a myšlienkami už bola v posteli s Martinom. Len čo si naňho spomenula, dopila svoj pohár a odrazu mala akosi naponáhlo.

„A nájdi si nejakého chlapa,“ poradila Mirka Eve skôr, než za ňou stihla zatvoriť dvere.

„Nájdi si chlapa. To sa ti povie. Tebe sa partner na sex hľadá ľahko. Skončíš v práci a máš voľno. A keďže nemáš vysoké nároky na vek ani charakterové vlastnosti, môžeš mať každý deň iného. Ale ja som buď v robote, alebo ležím doma vycucaná ako hašlerka. Kde, a hlavne kedy, mám hľadať pána Úžasného? Áno, v práci stretávam kopec chlapov. Ale tí, ktorí za niečo stoja, sa chodia učiť tancovať s manželkami, a tí voľní sú vo vekovej kategórii, z ktorej by si najskôr vybrala moja šibnutá sestra. Potom by sa mi s ním prišla pochváliť a neušetrila by ma ani pikantných podrobností,“ rozprávala sa sama so sebou ešte aj v sprche a ani si to neuvedomovala.

Ráno sa zobudila skôr, ako zazvonil budík. Od potu mala mokré vlasy, nočnú košeľu aj posteľnú bielizeň. Úplne presne si spomínala na všetko, čo sa jej snívalo. Hovorí sa, že sny sú odrazom našich myšlienok. Ako si má potom vysvetliť ten výbuch erotiky, ktorý práve vo sne prežila? S Michalom, dvadsaťdeväťročným tanečníkom, ktorý jej asistuje pri vyučovaní spoločenských tancov, si síce veľmi dobre rozumie, sú dobrí kamaráti, ale nikdy sa na neho nepozerala ako na chlapa. Ako na chlapca s pekným telom, úžasnými pohybmi, vypracovaným zadočkom a rozkošnou tváričkou... Toto všetko si o ňom myslela, ale nikdy by jej nenapadlo spájať ho so svojimi sexuálnymi fantáziami. Asi preto, že nijaké nemá. Teda až do dnešnej noci. Lenže to nebola fantázia, ale sen, ktorý má určite na svedomí jej šibnutá sestra a jej zvrhlé chúťky.

Do sály vošiel posledný tanečný pár. Zatvorili za sebou dvere a pridali sa k ostatným. Pred Evou vytvorili polkruh a ona pred nimi stála ako na recitačnej súťaži. Michal bol zatiaľ pri hudobnej veži a do cédémechaniky vsúval cédečko. Bola rada, že je medzi nimi aspoň niekoľkometrová vzdialenosť. Po tom erotickom zážitku, ktorý s ním v noci prežila, sa nedokázala tváriť, akoby sa nič nestalo. Aj keď v skutočnosti sa naozaj vôbec nič nestalo, lenže prečo potom cíti to zvláštne šteklenie v podbrušku, len čo sa na neho pozrie?

V sále konečne ustal šum a Eva sa nervózne usmiala.

„Na začiatok si zopakujeme valčík a potom sa vrhneme na...“ chcela povedať rumbu, ale v poslednej chvíli si to rozmyslela, „... niečo nové.“

„Niečo? Sľúbili ste nám rumbu,“ pripomenul jeden tanečník a ostatní pritakali.

„Ja sa na ňu už tak teším, že by som si najradšej nič neopakoval a rovno sa vrhol na ten tanec lásky,“ pridal sa ďalší a chytil pri tom svoju tanečnú partnerku za zadok, až zvýskla.

Títo maturanti... Nebyť toho nemravného sna, tak by sa zasmiala. Ale teraz si mohla iba nadávať za to, že ich tak dokonale nalákala. Veľmi jej záležalo na tom, aby to tancovanie brali vážne, aby ich to bavilo a dali do toho srdce. Aby si spoločenské tance obľúbili, našli v nich čaro a skutočnú hodnotu. Preto im vždy na konci hodiny rozprávala, čo sa nabudúce naučia, charakter daného tanca im vykreslila tak, aby sa naň tešili, bol pre nich zábavný a príťažlivý. Preto im rozprávala o rumbe ako o tanci lásky, v ktorom sa partneri navzájom dráždia a zvádzajú. Až dnes sa jej zdalo, že to trochu prehnala. Naozaj sa tešili. Na rozdiel od nej.

„Najzábavnejšie na tom je, že tú erotiku môžete predvádzať na verejnosti priamo pred očami vašich rodičov a oni vám za to ešte aj zatlieskajú.“

To bola najúčinnejšia návnada, akú mohla predhodiť mladým ľuďom nabitým sexuálnou energiou. Lenže po tom sne, ktorý totálne rozhádzal jej vnútorný pokoj, by ich teraz radšej učila polku alebo radšej mazúrku. Lenže mladí už boli nažhavení. Cesty späť nebolo. Pred ukážkou základných krokov vysvetlila podstatu tanca a potom s Michalom predviedli nacvičenú choreografiu, ktorá sa síce nedá zvládnuť na jednej či dvoch hodinách, ale páry tak nadchne, že sa nevedia dočkať, kedy tak budú tak tancovať aj ony.

„Rumba je romantický tanec, ktorým svojho partnera zvádzate. Pracujete telom, každý pohyb musíte precítiť. Dôležité je, ako sa pri tom tvárite. S naším partnerom udržiavame očný kontakt. Keď sa na vás niekto pozerá, je presvedčený o tom, že sa naozaj milujete,“ rozprávala počas jednotlivých krokov a figúr.

„A teraz vám to ukážeme v praxi. Michal, prosím ťa, pusti hudbu,“ požiadala a dúfala, že od nej aspoň na chvíľu odstúpi a ona sa bude môcť zhlboka nadýchnuť. Ale nepohol sa ani na krok, ba ani sa neodtiahol. Jednu ruku mal stále nežne ovinutú okolo jej drieku, druhou z vrecka vytiahol diaľkové ovládanie a spustil prehrávanie.

Tým rozkošným zadočkom dôsledne vypracoval každý pohyb, až ktorási maturantka zavzdychala. Rukou jej nežne prešiel po prsiach, až jej pod tenkým tričkom stvrdli bradavky. Jeho pohľad ju spaľoval a ona mu uverila každý pohyb. Nedokázala sa zhlboka nadýchnuť a pred očami sa jej ako film premietali spomienky na sen. Viedol ju tak, že vôbec nemusela rozmýšľať nad pohybmi a krokmi. Hudba dohrala, Michal si ju otočil k sebe a tanec ukončil bozkom. Maturanti pískali, maturantky tlieskali. Sálou sa niesli výkriky, chlapci objímali a bozkávali dievčatá.

„Poďme na to!“

„Toto bude môj najobľúbenejší tanec!“ prekrikovali sa. Svojich učiteľov, ktorí sa ešte stále objímali, hľadeli si do očí a sťažka dýchali, si nikto nevšímal.

„Môžem vám povedať, pani učiteľka tanca, že mňa reč vášho tela pri tanci presvedčila,“ zašepkal Michal blízko Evinej tváre.

„Aj vy ste boli dokonale presvedčivý, pán asistent,“ súhlasila s roztraseným hlasom.

„Mali by sme v učení pokračovať skôr, než tým deckám predvedieme niečo, čo už s tancom nemá veľa spoločného,“ zašepkal so smiechom.

„Súhlasím. Ale púšťaj ma opatrne, ešte sa mi trasú nohy,“ zažartovala aj ona.

Dve hodiny uleteli a mladí odchádzali do šatne. Michal zamkol tanečnú sálu a utekal za Evou. Dobehol ju skôr, ako sa stihla zatvoriť vo svojej kancelárii. Vtlačil ju dnu, objal a začal bozkávať. Nevedela, čo to do nej vošlo, ale bozky mu vracala s rovnakou vášňou. Odrazu sa od neho odtiahla.

„Vieš, čo je to prekliatie rodu?“ opýtala sa zadýchaným hlasom. Pokrútil hlavou a opäť sa k nej skláňal, aby pokračovali v bozkávaní.

„Poviem ti to neskôr,“ stihla sľúbiť skôr, než sa im opäť spojili pery.

Láska ide cez...

Viktor sa zjavil v kuchynských dverách úplne nečakane. Nič nehovoril, iba stál a čakal, kedy ho zbadám. Zbadala som ho a skoro som sa od ľaku po...

„Zbláznil si sa? Zjavíš sa tu ako duch, nepozdravíš, neupozorníš ma, že si prišiel! Ako si sa tu objavil, že ťa ani Ringo nepočul a neštekal?“ zasypávala som svojho zákonitého otázkami a popri čakaní na odpoveď som si obzerala jeho ruky. Naposledy sa takto nenápadne objavil, keď si elektrickým hoblíkom odfikol bruško z prsta.

Keď ste nepočujúci ako ja a nepozeráte sa priamo na ústa tomu, kto vám niečo rozpráva, veľmi ľahko dôjde k tomu, že budete počuť niečo, pri čom zabudnete racionálne uvažovať:

„Našiel som si milenku.“

Dámam pred päťdesiatkou určite nemusím vysvetľovať, aká bola moja reakcia na to, čo som si myslela, že som práve počula. Totálny šok, sprevádzaný zúrivým krútením hlavy a hysterickým plačom.

Viki ma upokojoval: ,,Snaž sa ma pochopiť. Ja sa ešte necítim na to, aby som doma presádzal kvietky a na námestí kŕmil holuby. Chcem ešte žiť naplno! Baby sú už dospelé a sama musíš uznať, že sa o nás začína pokúšať všednosť a stereotyp.“

To, ako pokojne mi vysvetľoval, že ma vymenil za mladší model (aspoň tak som si ju predstavovala, mladú a krásnu), vo mne vyvolávalo zúrivosť. Začala som pomýšľať na vraždu a spomenula si na vtip, ako prišla žena k veštkyni a tá jej hovorí: ,,Zabijete svojho manžela.“ Ona na to: ,,A neviete, či ma za to zavrú?“

Do basy by som na staré kolená určite nešla.

Môj krik a Vikiho vysvetľovanie bolo také hlasné, až si Ringo myslel, že ide o nejakú hru – kto viac aj silnejšie, a pridal sa k nám hlasným štekaním.

Cez tento hurhaj som nepočula otváranie vchodových dverí, a preto som vôbec nezaregistrovala príchod staršej dcéry Lei, ktorá sa opierala o kuchynskú zárubňu a absolútne nechápala, čo to práve stvárajú jej, inokedy celkom normálni rodičia.

„Preboha, čo sa to tu deje?“ skríkla tak hlasno, že sme všetci stíchli. Aj Ringo.

„Tvoj otec si našiel milenku!“ vykríkla som do ticha a čakala na dcérinu podporu.

Pozreli na mňa dva páry očí. V mužových šok, v dcériných šok aj hrôza. O pár sekúnd sa kuchyňou ozval Viktorov smiech. Hneď ako pochopil moju neprimeranú reakciu na jeho spôsob predĺženia mladosti, kričal a výrazne artikuloval, ako keby som nebola hluchá len na osemdesiat percent, ale na celých sto.

„Nie milenku! Kúpil som si mo-tor-ku!“

Znova som sa rozplakala a hodila na môjho verného manžela. Tentoraz od šťastia.

Lea znechutene pokrútila hlavou a mysliac si niečo o stareckej demencii zatvorila za sebou dvere na svojej izbe.

Nakoniec som správu o motorke prijala celkom dobre a v kútiku duše dúfala, že sa na nej nebudem musieť voziť aj ja.

Márne.

Moja prvá jazda bola totálna katastrofa. No najprv som sa musela dostať na sedadlo. Dvíhala som nohu poza Vikiho chrbát, ale zasekla som sa, vrávorala na ľavej nohe a rozhadzovala rukami snažiac sa niečoho zachytiť. Pritom som mu treskla po hlave, čím som úplne stratila rovnováhu a celou váhou dopadla na zadok vedľa motorky. Môj manžel je dokonalý džentlmen a vôbec sa nesmial (nahlas). Keď sa upokojil natoľko, aby mi mohol poradiť a nerehotať sa pritom ako kôň, vysvetlil mi, že musím ľavú nohu vyložiť na stúpadlo, zachytiť sa o jeho plecia a vyšvihnúť sa tak silno, aby som pravou nohou preletela ponad sedadlo a položila ju na pravé stúpadlo.

„No, a sedíš,“ usmial sa.

Znelo to jednoducho, akurát mi zabudol povedať, že najprv si musím sadnúť a až potom uložiť nohy tam, kam patria. Prvá časť úkonu mi išla fantasticky a vyšvihla som sa tak silno, že som ponad motorku preletela ako pierko (úplne celá). Pravou nohou som netrafila na stúpadlo a ani neviem ako, dívala som sa na svoju životnú lásku opäť zo zeme. Ale z druhej strany motorky. Už sa nedokázal tak dobre ovládať ako prvýkrát a triasol sa od smiechu na celom tele. Škaredo som na neho zazrela a on pochopil.

„Ja sa nesmejem, to ma trasie motorka,“ vysvetľoval, ale mňa neoklamal. Rehotal sa, ako keby práve vyhulil marihuanu.

„Drahá, keď budeš nad motorkou, musíš si hneď sadnúť a až potom uložiť nohu. No poď, do tretice všetko dobré,“ chlácholil ma a podával mi ruku. Mala som toho plné zuby, a to som ešte ani nesedela. Nevzdala som to len preto, že som si práve spomenula na heslo: Lepšia motorka ako milenka, ale aj preto, aby som si sama sebe nepripadala ako totálny debil, ktorý nedokáže vyliezť na niečo, čo vyzerá ako „steroidový“ bicykel pre dvoch.

Na tretíkrát sa to naozaj podarilo.

Viktor pre mňa požičal od kamaráta prilbu, ktorá mi bola minimálne o dve čísla väčšia a pokojne som si pod ňu mohla natiahnuť ešte zimnú čiapku s brmbolcom veľkým ako pomaranč. No nie, dobre teda, nie ako pomaranč, ale ako mandarínka určite. Hlava mi v nej hrkala a pri každej nerovnosti na ceste sa mi v nej otriasala ako plastové kinder vajce v čokoláde. Keď Viktor pribrzdil, zotrvačnosť ma ešte hodila dopredu, moja prilba narazila do Viktorovej a moja hlava opäť zahrkala ako plastová skladačka v kinderku.

Viki to znášal statočne a vôbec mi nenadával. Chcel na mňa prvou jazdou zapôsobiť a naozaj sa snažil.

Práve keď sme prechádzali cez železničné priecestie, chcel mi zrejme čosi ukázať a netrpezlivo pohyboval rukou. Otočila som tým smerom hlavu, no veľká prilba sa otočila rýchlejšie. Nevidela som vôbec nič. Zato moje ucho malo cez priezor fantastický výhľad a druhé sa aj so strojčekom pricaplo o zadnú stenu helmy tak natesno, že načúvací prístroj chytil spätnú väzbu a začal pískať ako prichádzajúci vlak. Napadlo mi, či to nebol práve ten vlak, ktorý mi Viki ukazoval, keď tak zúrivo gestikuloval. Pravdepodobne na mňa aj kričal:

„Teraz sa dobre dívaj, takú zrážku už nikdy v živote neuvidíš!“

Krútila som hlavou, no prilba bola zašprajcnutá tak silno, že sa ani nepohla.

Viki prudko zabrzdil a ja som cítila už len to, ako sa ma snaží dostať z motorky. Stále som nič nevidela, no vedela som, že žijeme. (To zistenie ma celkom potešilo.) Otvoril plexisklo na priezore, a keď v ňom namiesto môjho ksichtu uvidel ucho, zahučal:

„Chvalabohu, žiješ!“ Vyslobodil ma z toho obrovského vajca, v ktorom som začínala pociťovať klaustrofóbiu, a pokračoval:

„Zľakol som sa, že si si zlomila väzy, keď si mala tak neprirodzene vykrútenú hlavu. Ale našťastie si okej. Ani sa ťa nepýtam, či si videla toho obrovského jeleňa, čo prebehol cez štreku!“

Aj po tomto úžasnom prírodnom zážitku som bola ochotná pokračovať ďalej.

Viktor zrýchlil. Vykukla som spoza jeho chrbta, aby som z tej cesty aj niečo mala a nezízala celý čas len na jeho krk. Asi sme išli rýchlo, lebo hlavu, a hlavne prilbu mi odhodilo tak silno, že remienok, ktorý som si pôvodne pripla pod krkom, som teraz mala medzi zubami. Pricapla som si ju späť na hlavu tak rázne, až mi vytiekli sople z nosa. Potiahla som ako lenivý prváčik, ktorému sa nechce vyberať vreckovka, a sopeľ som tak dostala pod kontrolu. Na chvíľu.

Motorka na hrboľatej ceste podskočila a mne sa opäť tlačila do úst slizká nosová kvapalina. Z vrecka som opatrne vybrala vreckovku a ďakovala výrobcovi, že mám za chrbtom opierku. Inak by som po ceste lietala ako neovládateľný šarkan.

Nadvihla som štít na prilbe, aby som sa dostala ku kvapkajúcemu nosu, no to som nemala robiť. Pochopila som to až vtedy, keď sa mi sople roztiekli až k uchu.

Zahrešila som a začala sa utierať tak nešikovne, že mi vietor vytrhol obrúsok z ruky.

Za nami sa ozvalo škrípanie bŕzd. Radšej som nechcela vedieť prečo. Ale tušila som.

Viki mi to vysvetlil hneď, keď sme zastavili:

„Ty si odhodila za jazdy vreckovku? Zbláznila si sa?! Autu za nami pristála na prednom okne! Veď tí ľudia mohli havarovať!“ soptil a ani mi nedal možnosť, aby som mu vysvetlila, že išlo o nehodu.

Po jazde ma zadok a stehná boleli ako po maratóne a nohy sa mi triasli, ako keby boli z huspeniny. Tajne som dúfala, že ten môj motorkársky žrebec je na mňa dostatočne naštvaný a večer nezatúži po manželských radovánkach.

O dva dni sa rozleteli dvere a Viki mi vytešený oznámil:

„Ideme na dovolenku do Chorvátska!“

Skoro som ho zožrala od šťastia. „To je paráda!“ žasla som.

„Aspoň si na pár dní oddýchneme od toho pekelného stroja na dvoch kolesách,“ tešila som sa.

„Ale práve naopak, drahá. Ideme s partiou na motorkách!“ vyhlásil šťastne, akoby mi oznamoval, že vyhral v lotérii.

„Tak to v žiadnom prípade! Na motorke nejdem!“ odmietla som.

„Bude mi za tebou smutno,“ skonštatoval a ja som neverila vlastným ušiam. Vážne by ma nechal doma a išiel sám? A do Chorvátska?

„Tak na to zabudni! Idem aj ja. Ale autom! Budem vám robiť sprievodné a zásobovacie vozidlo.“

Viki súhlasil a ostatní boli nadšení, že sa nemusia obmedzovať s batožinou. Zvlášť ženám sa páčilo pomyslenie, že v prípade dažďa nebudú musieť moknúť na motorkách, ale nasťahujú sa ku mne.

Na chorvátskych hraniciach nerobili nijaké fóry. Colníci si prezreli občianske preukazy všetkých motorkárov, no tváre ich nezaujímali. Nemuseli si dať z hlavy dole ani prilby a hneď im ukázali, že majú pokračovať. Zato mňa a môj občiansky si jeden z chlapov prezeral poriadne dlho. Aj keď doteraz netuším, či som ho viac zaujala ja alebo hrozná fotka na identifikačnej karte, na ktorej vyzerám ako strýko Fester v parochni z rodiny Adamsovcov.

„Ty sama? Kde muža?“ opýtal sa so záujmom muž v službe.

„Muž tam! Ja s nimi!“ vysvetľovala som a zúrivo ukazovala na partiu, ktorú práve vpustil do svojej vlasti.

Nadvihol obočie a so slovami:

„Á, ty ich mama!“ mi podal doklad a ukázal, že mám tiež pokračovať.

„Pf! Mama! Truľo! Keby si poriadne plnil povinnosti a prezrel motorkárom tváre, vedel by, že medzi nimi bol aj môj manžel po päťdesiatke!“ zúrila som v duchu.

Po dvanástich hodinách cestovania sme sa rozložili v kempe. Susedia z vedľajších dvoch stanov v nich práve neboli, ale miesto bolo voľné a my unavení z cesty, keďže sa nebolo koho opýtať, nuž sme sa utáborili.

Len čo Viki vopchal do stanu prvú nafukovačku, vykašľala som sa na vybaľovanie a mŕtva od únavy som zaspala skôr, ako som položila hlavu na vankúšik. Prebrala som sa až na veselú vravu, hlasný smiech a zvučný hlas svojho manžela, ktorý tokal ako tetrov v ruji. Odpoveďou mu bol ženský chichot, ktorý som nespoznávala. Zvedavosť zvíťazila pred pudom sebaupravenia (aj tak som nevedela, kde mám kozmetický kufrík so zrkadlom) a vystrčila som hlavu zo stanu.

Pri našom ohnisku sedeli dve neznáme dievčatá. Žubrienky asi vo veku našej Ley. Doparoma! Jedna z nich hádzala po mojom chlapovi očami, ako by povedala naša dcéra, a chystala sa okolo neho ovinúť ako brečtan.

Výhražne som zahmkala a všetci, aj neznáme dievčence, ku mne otočili hlavy, zjavne o mojej prítomnosti nemajúc ani potuchy.

„Uááá!“ zrúkla tá, ktorá bola bližšie ku mne, a odskočila. Brečtan sa k Vikimu privinul tesnejšie a môj pohľad sľuboval vraždu.

„Bré ránko, láska. Ako si si oddýchla? Dievčatá, toto je moja manželka Ivanka. Ika, toto sú naše susedky: Gitka (to bola tá uvrešťaná hysterka) a toto je Gabika (aha, takže brečtan sa volá Gabika),“ predstavoval nás a úplne zabudol, že bol zvedavý, ako som si oddýchla.

Brečtan s hysterkou len nenápadne pokývali hlavami, ale ruky mi nepodali, akoby sa báli, že som infikovaná.

„Láska, kozmetický kufrík máš vpravo pri vchode,“ oznámil mi Viki, ako keby presne vedel, na čo som sa chcela spýtať. Znechutene som odfrkla a zatiahla hlavu do stanu ako stará korytnačka do panciera.

Zúrivo som schmatla kozmetický kufrík, otvorila ho a pozrela do zrkadla.

„Uááá!“ skríkla som ako pred chvíľou Gitka Hysterická. Z kufríka na mňa zízalo niečo strapaté s rozmachleným mejkapom, čiernymi kruhmi pod opuchnutými očami a ksichtom pokrčeným ako nosorožec na dôchodku.

Keď mi docvaklo, že takto ma videli aj všetci ostatní, zakvílila som ako tristoročný duch.

Asi to znelo dosť zúfalo, pretože o pár sekúnd za mnou vliezol prestrašený Viki.

„Stalo sa niečo?“ opýtal sa a s citom ma pohladkal po líci.

„Pozri, ako vyzerám, a všetci ma takto videli,“ zasmrkala som a strčila mu pred oči zrkadlo.

„Vyzeráš sexi, skoro ako ja,“ zažartoval a odhodil ho nabok, aby si ma mohol pritúliť.

Vtom mi to došlo. Áno, on vyzerá neodolateľne sexi a ja ako stará škaredá harpya. Rozplakala som sa. Viki bol fantastický. Objímal ma, upokojujúco sa so mnou kolísal a bozkával mi vlasy.

„Si nádherná a úžasná. Sama si šoférovala skoro osemsto kilometrov. Máš nárok takto vyzerať,“ tíšil ma.

„Aj ty si šoféroval a vyzeráš tak úchvatne. Aj chalani. A nikto tu nevyzerá tak hrozne ako ja.“