Pavel „Hirax“ Baričák

Šlabikár
štastia

Návrat k SEBE

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Vydalo vydavateľstvo HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk,
ako svoju 31. publikáciu v roku 2012.

Zodpovedná redaktorka: Dana Brezňanová

Jazyková korektúra: Anna Fričová
Odborná korektúra: Róbert Mankovecký, Milan Polák

Obálka: Zuzana Kadecká, Pavel „Hirax“ Baričák

Autor fotografií na obálke: Zuzka Zuzzačka

Ilustrácie: Janka Sofia Thomková

Zalomenie: Pavel „Hirax“ Baričák

Prvé vydanie, prvá dotlač, 4 036 kusov
Vytlačili Těšínské papírny spol. s r. o.

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxove úvahy, glosy, básne, fotky, ukážky z románov a cestopisov:
www.baricak.blog.sme.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk
Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovateľ)

ISBN 978-80-89502-23-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Venované novému svetu plnému lásky.

Ak ho nestihnem teraz, vychutnám si ho pri ďalšom narodení.

„Človek by mal čítať iba to, čo obdivuje.“

Johann Wolfgang von Goethe

„Ak nie ste schopní niekoho nahnevať,

nemá cenu púšťať sa do písania.“

Kingsley Amis

Opravme základy, potom sa strecha premení na zlatú

Táto kniha sa narodila, lebo sa mala narodiť. O tom niet pochýb, veď ju držíte v rukách. Už pekných pár rokov som sa pohrával s myšlienkou, že všetko, čo som si na vlastnom živote odsledoval, odžil, odplakal a premenil na riešenia, spíšem do jedného celku. Áno, veď aj Konfucius povedal, že človek má tri cesty, ako múdro konať. Najskôr premýšľať, to je tá najušľachtilejšia cesta. Druhá je napodobovanie, to je najľahšia. Tretia je vlastná skúsenosť, a tá je najtvrdšia. Vždy ma však od písania odrádzali návštevy kníhkupectiev. Najmä keď som vošiel do oddelenia ezoterickej literatúry. Koľko toho tam bolo! Plné police! Osho, Kirschner, Hayová, Sinelnikov, Ruiz, Tepperwein... „Všetci píšu to isté, len inými slovami. Načo tu má byť o jeden chrbát knihy viac?“

Ale mojich čítačiek, prednášok, pozvaní na rôzne festivaly či debatné fóra s každým jedným románom pribúdalo. Všade sa ma ľudia pýtali, či som čítal knihu Tajomstvo, a ja som im s úsmevom odpovedal, že už podľa nej dve desaťročia žijem, aj keď vtedy nebola ešte napísaná. Že už ako malý chlapec som čítal Carnagieho a iných psychológov, aplikoval Silvovu metódu a oni ma svojimi názormi iba utvrdili v tom, čo som mal svojím spôsobom akosi pod kožou už od narodenia.

Počas svojich prednášok som rozprával pre mňa bežné veci o sile myšlienky, prijatí sa, pozitívnom myslení, odpustení sebe aj iným, o návrate k vlastnej prirodzenosti. Alebo som opisoval rôzne technológie ako von z psychologických problémov, aj keď som neskôr pochopil, že ľudia namiesto toho, aby nové, im sympatické myšlienky použili ako zápalnú iskru na vykynoženie starého lesa vnútri seba, spravili niečo iné: prišli domov a vložili nové myšlienky do nablýskaného sekretára ako „pravdu“. No do praxe nedali nič. Každý druhý dnes čítal Tajomstvo, napriek tomu je nešťastný a ani nie bohatý, ako si počas čítania myslel, že sa stane. Niekde sa stala chyba...

Začínam svoje prednášky vetami, že rovnice opísané v tejto knihe by sme sa mali učiť v školách. Nech jedna nešťastná generácia prestane vychovávať ďalšiu, ešte nešťastnejšiu generáciu. Prečo ja, Majster Propper (vraj sa na neho podobám :-)), mám robiť psychologickú partizánčinu po knižniciach, kaviarňach či kníhkupectvách a šokovať nevedomých tým, čo malo byť pre všetkých už od narodenia bežnou záležitosťou. No Matrix (ako tento systém rád nazývam) si neželá, aby sa ľudia dozvedeli pravdu. Viete prečo? Lebo dokáže žiť iba z nešťastných.

Žijeme v dobe, v ktorej sa učíme hlavne cez vzťahy, choroby a smrť. Je pekné, keď školákov naučia, že dolu schodmi ide prvý muž, alebo ako sa stoluje. Možno keby sme boli viac psychologicko-vzťahovo vzdelaní, nepraskali by nám hlavy od duševných bolestí a v nemocniciach by sa o to menej rezalo a šilo. Áno, lebo choroby vznikajú väčšinou z nevyriešených duševných stavov. Nikto vám nikdy nepovedal, že jedna choroba, ale sto príčin? Ja viem, ani mňa sa doktor nikdy nepýtal, čo som v poslednom období prežíval v emočnej sfére, aké som riešil vnútorné problémy a prečo som v noci nemohol spať cítiac v bruchu žeravú guľu. Medicína zdokonaľuje technológie, ktoré liečia či zmierňujú následky, nerieši však príčiny. Lenže keď staviate dom, každý murár vám povie, aby ste základy neodflákli, že tie sú najdôležitejšie. Môžete mať najdrahšiu strechu sveta, ale keď vám raz splynie domček s rovinou, nepomôže vám, že komín bol zo zlata.

Rozhodujem sa, kam nasmerujem svoju energiu, pretože tento život nie je nič iné ako výdaj a príjem energie. Nebudem tu večne. Milujem svoju rodinu a teraz cítim, že sa chcem venovať najmä jej. Preto som napísal túto knihu – aby som nemusel kočovať a hovoriť k pár desiatkam uší, keď existuje spôsob, ako šepkať tisícom. Ak to tak budete cítiť, požičiavajte túto publikáciu uboleným, možno pomôže. Keď vám ju niekto obúcha o hlavu, vedzte, že konal podľa výšky svojho bytia a mal na to právo. Nedajte sa však odradiť a ponúknite ju ďalšej duši, ktorá sa momentálne snaží svojím negatívnym prístupom vykonať tichú samovraždu. Seba a súčasne aj vraždu svojho okolia, pretože všetci sme spojené nádoby, na to nezabudnime. Musíme pochopiť, že keď v Afrike nemajú čo jesť alebo v Kalifornii práve niekto prebodáva nožom obeť, nesú za to svojím spôsobom zodpovednosť aj naši praprarodičia. A my predsa nechceme mať na rukách krv. Chceme našim generáciám zanechať raj, a nie krátery po bombách...

Písal som túto knihu pre obyčajných ľudí, takže som si dal záležať na tom, aby som sa vyjadroval čo najjednoduchšie. Nie, tu nenájdete pokračovanie „ťažkej“ ezoteriky. Tu si ujasníme pojmy a potom sa budeme učiť opravovať samého seba, premeniť kvalitu bolesti na kvalitu následkov, budeme hľadať úsmev cez slzy, začneme milujúci dialóg so svetom. Toto je čítanka pre prvý stupeň. Nedočítate sa tu, ako žiť z prány, ako počas meditácie opúšťať vlastné telo a ani nebudeme zachraňovať matku Zem cez spájanie sa s Plejáďanmi. Jediná šanca, aby raz na našej prekrásnej modrej planéte zavládol mier, láska a pochopenie, je totiž v rukách jediného človeka. Koho? Teba, ktorý práve čítaš tieto slová. Lebo keď ty, čitateľ môj milý, budeš šťastný, bude šťastné aj tvoje okolie. Dobre si zapamätaj túto vetu, pretože pre matku Zem a ľudstvo nemôžeš spraviť viac, ako keď samého seba urobíš šťastným.

Varovania, kým sa nezbláznite od šťastia

1. Každý má v sebe svoj model, ako si vysvetliť rôzne „utrpenia“ života. Počas existencie ľudstva vzniklo množstvo eseročiek na lásku (encyklopédie náboženstiev a filozofických smerov sú bežne dostupné). Ak sa vám teda niektoré vety z tejto knihy nebudú hodiť do už vami vytvoreného systému, jednoducho si povedzte, že Baričák bol mimo a že toto či hento od neho neakceptujete. Zoberte si len to, čo vám bude vyhovovať. Ak to bude čo i len jedna veta, mali ste na túto knihu natrafiť.

2. Baričák nie je žiaden „realizovaný guru, ktorý bez prestania medituje“, ako som sa už veľakrát dopočul. Fatálna hlúposť! Baričák je obyčajný človek, a teda zázračná bytosť ako ty, ktorá takisto padá, učí sa z toho a plní si svoje predpísané životné úlohy. Ale možno s tým rozdielom, že som si do tohto života zobral enormne viac energie ako iní, takže poddávať sa prehre či opúšťať sa mi nikdy ani len nenapadlo. Chvíľku analyzujem, do poslednej bunky dokonale prežívam, nachádzam východisko. Neochvejne verím, že spoza hustých mrakov vždy zasvieti milované slnko. Stačí poprosiť a ono vždy zasvieti. Mám to odskúšané, verte mi.

3. Nezakladám žiadne nové náboženstvo, sektu či filozofický smer! Nerobím nijaké osobné konzultácie za úplatu. Dajte mi svätý pokoj, nechcem vaše uznanie, peniaze, potlesk, chcem len vaše šťastie. Dosiahnite ho bezo mňa, túto knihu berte len ako malé nakopnutie. Radujte sa zo svojich vlastných vnútorných studní. Potom už nebudem musieť po večeroch odpisovať na vaše bolesti, donekonečna pre vás hľadať správne slovné náplasti a vysvetľovať žene, že si nepíšem s frajerkami. Sledujem vlastný zámer, vidíte, ako sa milujem? Nebudem už musieť cestovať krajinou. Budem sedieť v teple rodinného kozuba a tešiť sa, že som nepatrným zrnkom prispel k celosvetovému ľudskému úsmevu. Šírte ho sebou, tichom, pokojom, ale aj radosťou a nekonečným smiechom. To je jediná cesta, ako „nákazu pozitívna“ rozšíriť.

4. Prijmite občasný vulgarizmus v knihe. Reálne citácie našej doby som nemienil opravovať. Neúprimnosť je to posledné, čo odo mňa môžete očakávať. Sladkých rečí sa vám dostane aj od kávičkovej kamarátky, ktorá sa jadra problému zámerne nedotkne, aby vám neublížila, prípadne vonkoncom nepozná hlbšie súvislosti.

5. Ak chcete donekonečna padať do jamy levovej, siahnite po knihe o čakrách, odporúčam však najprv čítať základ. Keď nie tento šlabikár, tak hocijaký iný. Toto je kniha pre prváčikov, v ktorej sú niektoré témy a vesmírne zákony iba naznačené. Ak budete cítiť hlad, stačí v dnešnej dobe informačnej lavíny načiahnuť ruku. Ku každej kapitole existujú knihy, ktoré samotný problém či oblasť rozpitvávajú až ku koreňu. Chcite a všetko vám príde do cesty.

6. Vedome sa v knihe opakujem, princíp opakovania totiž zdôrazňuje pointu. Donekonečna budem spomínať tie isté myšlienky o sebaprijatí, odpustení, prijatí „karambolov“ bytia, poďakovaní, pozitívnom myslení, nachádzaní úsmevu v tých najväčším tmách, čarovaní s neoblomným zámerom. Zľava, sprava, zhora, zdola... Vytrvajte, je to zámer, ktorý sa vám dostane pod kožu. O desať rokov mi poďakujete.

7. Kniha nemá systém, zámerne som sa vyhol učebnicovému formátu. Často dokonca ani názov kapitoly nekorešponduje s jej obsahom. Jednoducho som sa napojil na Zdroj a napísal som šepkané. Berte ju teda ako zbierku krátkych kapitol a príbehov, ktoré na seba nepriamo nadväzujú.

8. Matrixom nazývam systém, v ktorom žijeme. Nedá sa chytiť rukami, dá sa iba postrehnúť mysľou. S úsmevom nám podáva sladkosti, ale v skutočnosti sú to hnijúce potraviny. Oklamal našich rodičov, ktorí uverili množstvu bludov, ktoré z generácie na generáciu čoraz viac ožobračujú ľudí o vlastný život. Preto je v tejto knihe veľa slov v úvodzovkách, lebo zlo v skutočnosti nie je „zlom“, nepriateľ nie je „nepriateľom“, boháč nie je „boháčom“, chudobný nie je „chudobným“, kura už nie je „kuraťom“, jablko veľakrát nie je „jablkom“. Počas písania som si neraz povedal, že by bolo hádam jednoduchšie dať úvodzovky na začiatku a na konci celého textu a mal by som pokoj. Ale nakoniec vo mne vždy zvíťazila túžba podať slepým okuliare, a tak som si dal tú námahu a znova začal vracať slovám ich pravý význam. Pretože ak v súčasnosti poriadne otvoríte oči, uvedomíte si, že všetko je naopak (teda tak, ako má byť).

9. Pripravte sa, že v knihe jednu myšlienku o pár strán bez problémov popriem druhou. Božská sieť je tak dokonale utkaná, že čo sedí na jednu situáciu, neplatí už na druhú. Toto nie je matematika so spätným výpočtom, toto je krásne a božsky vymyslený mechanizmus. Raz ho budú ľudia vnímať v hocijakom slove, žiaľ, nachádzame sa v čase, keď to ešte nie je možné. Ak sa však začnete duševnou rovinou zaoberať trochu viac, tak či tak skončíte pri jedinom slove. To slovo je láska.

Časť prvá

Rozhliadnime sa

Kým sme vstúpili do hry...

Pred tým, ako sme sa narodili, naplánovali sme si, čo sa máme v najbližšom živote naučiť. Každý z nás v minulých životoch ustrnul v inej etape duševného rastu a rozvoja, preto sa tu každý učíme to svoje. Niekto sa má naučiť stať sa sebavedomejším, iný odbúrať chorobnú žiarlivosť, tamten sa má zdokonaliť v narábaní s peniazmi, iný je iba motivačná duša, ktorá rodičom odíde ako polročný synček a dokonale ich pripraví na svoje druhé narodenie (a oni ho budú ľúbiť dvakrát tak viac). Každý sem prichádza s iným cieľom, každý sme iný diel tej istej dokonalej skladačky, každý sme rukou suseda, každý z nás je úžasná bunka Boha. A ako rastú bunky, tak sa zdokonaľuje aj duch univerza, samotná Láska.

Dôkladne sme sa pred vkročením na planétu Zem pripravovali. Kde? Ja to miesto volám Domov. Tu sme len na návšteve, ale tam sme skutočne doma. Ako sme sa pripravovali? Keď sme sa zreparovali z predošlého života a poučili sa, kde sme čo „nezvládli“, začali sme normálne chodiť do „škôl“. Vysedávali sme v študovniach, v pracovných skupinách imitovali, čo sa nám tu na Zemi stane. Učili sme sa, ako vec vyriešiť, aby sa podobná lekcia nemusela opakovať v nasledovnom živote. Veď načo strácať čas, keď celovesmírne podvedomie chce ísť do vyšších frekvencií. Naplánovali sme si naše pády, sklamania, bolesti, choroby, ale aj radosti, úspechy, uplatnenie. Vybrali sme si planétu, rodičov, telo, stav jeho poškodenia, vnútorné nedokonalosti i prednosti a nadania, lebo život nie je len o učení, ale taktiež aj o tvorení. Pouzatvárali sme dohody s inými dušami, ktoré sa v rovnakom časovom období vyskytnú na správnom mieste ako naši rodičia, deti, partneri, kolegovia, kamaráti, „nepriatelia“...

Sú to duše, ktoré sme už veľakrát stretli, mnoho sme s nimi zažili. A s tými „nepriateľmi“ je to ako z filmu Kolja: „Myslel si, že už nemôže prísť nič horšie, a pritom prežíval najkrajšie obdobie svojho života.“ Tak veru, myslíte si, že určitá osoba je váš najväčší nepriateľ a keď sa s ním stretnete na druhom brehu, dôjde vám, že je to vaša najspriaznenejšia duša vo vesmíre, s ktorou kráčate už tisícročia. Len ste sa pred narodením spoločne dohodli, čo si jeden druhému vyparatíte, aby sa vytvorila vhodná schéma na duševné pnutie a duša mohla rásť. A tak ako iní učia nás, tak aj my svojimi reakciami učíme iných. Raz sme učitelia, inokedy sme učení.

Keď sme pripravení a „vyššie duše“ rozhodnú, že je čas, vstupujeme do pozemskej hry. Chodíme aj na iné planéty, ale tam to až tak „nebolí“, preto tie dlhé rady na narodenie sa na Zem. Vážme si preto život. Čakali a pripravovali sme sa naň veľmi dlho. Dostali sme tu do daru emócie a pocity, tak ich využívajme.

Všetky tieto súvislosti sú nám pred narodením samozrejme vymazané. Škoda, čo? A prečo práve milovaná Zem? Lebo práve tu môžeme vďaka dualite (raz sme týraným, inokedy tyranom) všetko dokonale prežívať. Až pod kožu, cez emócie do srdca, k sebe, priamo do nášho jadra, do nás. Do toho jediného harddisku, ktorý prechádza celým náhrdelníkom našich životov neustále s nami. Ľudský život je totiž iba jeden deň v celom našom duševnom živote.

Každým narodením podstupujeme nekonečný proces sebazdokonaľovania. V jednom živote sme ženou, v druhom mužom. Raz sme čierni, inokedy bieli. Teraz ste „múdry“ právnik, nabudúce sa narodíte ako „jednoduchý“ roľník. Vrhnuté kocky vytvoria presne tú štartovaciu pozíciu, akú potrebujeme pre naše zdokonaľovanie. „Bolesti“ sú v skutočnosti naše najväčšie dary, pričom radosti života sú len čerpacie stanice, ktoré slúžia na naše dobitie, aby sme k najbližšiemu „bôľu“ dokráčali plní energie a dokázali ho efektívne zúročiť vo vlastný, teda celovesmírny prospech.

Zem nie je nič iné ako hosťovská planéta, kde sa deje veľký vesmírny experiment. Každá časť sveta tu má svoje zastúpenie v inej rase. Preto tu dochádza neustále k pretláčaniu „dobra“ so „zlom“. Preto moslim nechápe kresťana, čierny je na smiech bielemu, „múdry“ sa vyvyšuje nad „hlúpym“. Nie sme v tom „boji“ našťastie sami. Každým okamihom sa na nás upiera zrak celého univerza. Nespočetné množstvo duší, ktoré sú na vyššej úrovni ako my, do nás vkladá nádej, veria, že raz na zemi zavládne tolerancia, pochopenie, harmónia a láska.

Určite sa niektorí z vás pýtajú, kde sa vo mne berie ta istota popisovať tu takýto model bytia. Odpoviem vám srdcom: je to jednoducho vo mne. Narodil som sa s tým, niet vo mne bunky, ktorá by neverila na minulé životy, Domov, Prozreteľnosť, ktorá všetko stvorila na obraz dokonalosti a udržiava to v úžasnej harmónii. Je to pravda, ktorá bude za pár desaťročí známa celému svetu a bude sa učiť na školách ako bežná vec. Dnes to ešte nie je možné, lebo starý svet stojí na základoch materiálna, ale raz sa tieto vety stanú samozrejmosťou.

No nič, poďme ďalej, ideme sa narodiť...

Nič sa nedeje náhodou, ale napriek tomu máme právo rozhodnutia

Nič sa nedeje náhodou. Všetko sa deje tak, ako sa má. Žiadne stretnutie nie je neplánované, ani životného partnera ste nestretli len tak. Karty sa zamiešali Doma, sme vrhnutí do nekonečne sa krútiaceho bubna „výchovných problémov“. Navzájom do seba vrážame i hladíme sa. Sme živý spojený organizmus. Človek, jeden pár, partia priateľov, štvrť, mesto, národ, spojené ľudstvo, všetky ostatné civilizácie, celý vesmír ako jeden veľký spojený organizmus. Presne tak isto, ako sa nová bytosť zrodí z dvoch cudzích buniek. Nazývame to zázrakom. Bytie. Áno, život je obrovský dar, nádherný diamant, ktorý si treba vážiť, aj keď plačeme.

A už sme pri tom! Životné „utrpenie“. Pochopme však, že naše duševné bolesti sú rýchlovýťahy do našich vnútier, tie pravé cesty k nášmu duševnému rastu. Je len na nás, či bolestnú vec zužitkujeme alebo túto šancu ohrdneme. Ak pochopíme, prijmeme a poďakujeme za danú vec, už sa nám druhýkrát nestane. Občas príde skúšobný test, ale ak sme nepodvádzali, tak nami už nič podobné neotrasie. Ako sa to prejaví? Jednoducho. Nestrácame cez konkrétnu udalosť energiu, nerozmýšľame nad danou skutočnosťou, nekvákame o tom svojmu okoliu, nerodia sa v nás negatívne emócie.

Úžasné na tom je, že danú situáciu musíme dokonale prežiť z oboch strán. Preto sme raz nemali čo do taniera a v nasledovnom živote sme zasa jedlo nechceli dať iným. Vnímaví a k sebe čestní ľudia sa mnoho ráz vo svojom živote pozastavia: „Preboha, pred mesiacom som kričal na Petra, ako mohol spraviť takú vec, a teraz to ja robím Danovi... A som naplnený presvedčením, že mám na to plné právo.“ Presne tak, každý z nás koná v danom momente z uhla svojej pravdy.

Napriek všetkým súvislostiam však máme právo rozhodovania. Nepripravujme sa oň, necúvajme do stáda, nezbavujme sa zodpovednosti za svoje činy.

Mal som raz jednu frajerku. Bola inteligentná a múdra. (Pozor ale – školy, ktoré sme vyštudovali v tomto pozemskom živote, nám dávajú iba vedomosti, nemajú nič spoločné s duševnou výškou človeka. Veľakrát v živote som sa rozprával s prázdnymi vedcami ovešanými titulmi, ale aj s robotníkmi, ktorí vyslovili pár viet a šlo z nich múdrosťou nabité ticho. Viac neskôr, pozn. autora) Raz sme išli s touto frajerkou v aute a dostali sme defekt. Zastavil som auto, vystúpili sme. Ja som stoicky poznamenal:

– Hmm, defekt. Idem vymeniť gumu.

Priateľka začala kopať do spľasnutého kolesa, dokonca mi začala po chvíľke nadávať:

– Vytáčaš ma tým tvojím mámvpičistickým pokojom!

Vysvetlenie je jednoduché: v minulých životoch som sa nad polámanými kolesami kočov či pokazenými saňami narozčuľoval toľko, až mi v jednu stredu konečne zaplo, že takto si iba uháňam infarkt. Keď mi v tomto živote spadne na dlážku pohár a rozbije sa, bez hundrania pozametám črepy, zamyslím sa, čo mi chce touto skutočnosťou život našepkať (chlapče, dávaj si pozor, ak dnes nebudeš opatrný, niečo sa rozbije... niečo krehké, čo mohlo mať trvácnosť ešte roky, ale ty to možno jedným unáhleným slovom pokazíš, buď dnes v strehu!), ale hlavne sa teším, že ma stretne nejaká šťastná udalosť. Veď črepy prinášajú šťastie, tak prečo namiesto toho, aby som nadával či nebodaj zúril, nehľadať na udalosti vždy to krajšie a pozitívnejšie?

Na veky vekov to ostane vo mne, lebo to mám prežité!!! Striekajúca pena zloby z mojich úst rozliate mlieko do fľaše nevráti. Nepretočíte minulosť, zlosť obrus rýchlejšie nevysuší, to je jasný fakt. Zostáva teda na výber: budem sa zlostiť alebo nebudem. Iba hlupák si vedome škodí. Rozumný človek, ktorý miluje svoj dych, si uvedomí, že mu to za to nestojí. Veď si chce ešte poležať na rozkvitnutej tráve, naháňať sa s vnúčatami, smiať sa s priateľmi. Je to vždy lepšia vízia, ako byť v zajatí hadičiek a uhundraných sestričiek, ktoré si zmýlili povolanie.

Opak je logický: ak danú vec neprijmeme, budeme si ju musieť prežiť znova. Veď to poznáte zo svojho okolia. Niekto sa už stokrát rozviedol a nemusí byť pritom sukničkár či alkoholik. Ľudia jeho stav zvyknú komentovať: „Chudák. Nemá šťastie na partnerky, každá ho obabrala.“ A ja na to hovorím: za náš život sme zodpovední my sami. Konajme rozhodnutia, ktoré cítia naše vnútra a ktorými sme naplnení. Nemôžeme sa pomýliť. Aj ja som teraz mohol mať neurotickú manželku, ktorá by na mňa ziapala stokrát denne, lebo som nepoložil nožík tam, kam ona stanovila, či som omylom posunul magnetku na chladničke o tri centimetre doľava.

Keď začala tá krásna a vzdelaná žena kopať do pneumatiky, moje vnútro zasvietilo: „Chceš mať takúto ženu? Veď ty si veselý chalan. Ak sa s ňou nerozídeš, budeš musieť každý deň odolávať lavíne negatívnej energie.“ Srdce priam zakričalo odpoveď: Rozchod!

Naplnilo ma rozhodnutie, ktoré som aj vykonal. Rozišiel som sa s ňou, lebo rozum vyhodnotil, že bude lepšie si energiu strážiť a investovať ju do niečoho, z čoho sa bude duša tešiť. Nazvime to samohonkou, perpetuum mobile na radosť, nekonečným procesom dávania. Tak v duchovnej úrovni, ako aj v materiálnej. Vesmírne zákony fungujú vo všetkých úrovniach rovnako.

Každý tu máme svoje úlohy, no vlastníme aj právo rozhodnutia. Život je úplne v našich rukách, prestaňme hľadať vinníkov.

Jedna moja kamarátka sa mi sťažovala, akého má „zlého“ frajera (neexistuje dobré či zlé, vec či stav skutočnosti iba je – vysvetlenie v ďalších kapitolách, pozn. autora). Venoval sa viac kamarátom ako jej, ani ju nepredstavil rodičom, jednoducho ju odstavil na druhú koľaj, a to rovno do depa. Akoby sa za ňu hanbil, lebo bola z chudobnejšej rodiny a oni boli „boháči“. Jednou vetou: nedával jej lásku. Žiadala ma o pomoc, tak som jej radil:

– Je to len na tvojom rozhodnutí. Ak ti vzťah viac berie, ako dáva, rozíď sa s ním.

Aj sa rozišla. Do mesiaca mala nového priateľa. Pre istotu si nabalila ešte väčší cencúľ a ako bonus bol aj grobian. Ale aspoň ju predstavil rodičom. Málo, ja viem. Chvíľku sa tešila, ja som však videl budúcnosť a skutočne to nemalo dlhé trvanie. Keby predošlý vzťah rozanalyzovala, pochopila by: „Mám na viac. Teraz sa rozídem a nájdem si nového, pre mňa lepšieho frajera. Chlapcov na takejto duševnej úrovni bolo pri mne už dosť. Skúšku som pochopila, beriem body, idem ďalej.“

Pán Život je fičúr, veľké hravé dieťa. Jasné, že ju skúšal a podhodil jej chalana s tým istým šasi, len s inými fúzikmi. Mala si povedať: „Pŕrr, dievčatko, toto tu už bolo. Tento druh namachrovaných týpkov už poznám. Ja si počkám na lepšieho. Poprosila som Boha (bola silne veriaca kresťanka) a on ma počúva. Pošle mi do cesty dobrého chlapca.“ Ale stalo sa to, čo ako vzťahoví analfabeti na svojej ceste vedome konáme: šup z letného dusného dňa do solárka. A okolie na to pridá následný vetný trus:

– Chudinka, také milé dievča a zasa má nedobrého chlapca.

Ľudia zvyknú komentovať, keď sa niekto veľa ráz popáli vo vzťahu. Ja tvrdím, že mnohí sa priam upália. Žiaľ, sme banda neznalých, zbytočne tárajúcich kôz na trhu, ktorým nikto nikdy nepovedal, že existuje aj ananás.

Dajme si posledný príbeh kapitoly, nech sa to neskončí smutne. Ďalšia kamarátka chodila štyri roky s chalanom, ktorý bol veľmi milý aj dobrý. Lenže bol chorobne žiarlivý. Raz si vypil a vyfackal svoju „lásku“ na zábave pred kulturákom, vraj „s kým chce zasa jebať, keď sa rozpráva s neznámymi chalanmi!“. Milovala ho celým svojím srdcom, ale nepomohli ani jej dohovárania a prosby, ani jeho ospravedlňovania a plač. Po mesiacoch rozhodovania pochopila, že niet inej cesty ako sa rozísť. Trhalo jej srdce, chcela sa vrátiť, ale opraty rozsudku správne zverila rozumu. Vydržala to a po čase jej prišiel do cesty iný muž. Majú spolu nádherné dvojičky.

Nič sa nedeje náhodou, všetko sa deje, ako sa má, ale napriek tomu máme právo rozhodnutia.

Koniec ukážky