Mexická
vlna

Maxim E. Matkin

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Maxim E. Matkin, 2005

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2005

ISBN 80-8085-074-7

1. kapitola

11 – ZOZNÁMENIE

Otec povedal, že ide do cukrárne po zákusky, a odišiel navždy. Tereza mala dvanásť a Henry deväť. Presne deväť. V prievane šušťala narodeninová výzdoba z krepového papiera, ktorú v návale kreativity vyrobila matka hneď ráno a Tereza sa dívala na otca, ako si obúva najlepšie topánky, sťažka vzdychá, a obzerá sa po byte ako odsúdenec na smrť potkýnajúci sa k elektrickému kreslu.

– Tak ja idem, – povedal jej.

– Dones mi punčový rez, – povedala Tereza otcovi.

– Spoľahni sa.

Prd makový mi doniesol, hovorila neskôr Tereza, keď vyťahovala túto historku v tom type rozhovorov dospelých, keď po pár fľašiach vína začnú všetci spomínať na krivdy detstva a rapídne prepadať sebaľútosti.

Po hodine prestali na otca čakať. Dorazili hostia, babička priniesla tortu s pravopisnou chybou v šľahačkovom nápise a mama uvarila puding. Tak nejako sa predpokladalo, že otec musel ísť súrne do práce, že mali zase čosi v redakcii, alebo stretol nejakého známeho a šiel s ním prebrať do pohostinstva, čo je nové u Brežneva, kto emigroval a kto vyzerá na eštebáka. Otcovou vlastnosťou bolo nebyť doma a všetci si už na to zvykli.

Henry dostal tenisovú raketu. Stála celý majetok, ale aj tak mu ju kúpili, pretože k jeho úpenlivému drankaniu sa hysterickým záchvatom pridala aj Tereza, keď zistila, že Henry jej roztrieskal obidve bedmintonové rakety, keď sa s nimi pokúšal hrať tenis. Teraz mal tenisovú a pinkal s ňou o zadnú stenu garáže.

– Potrebujem potítka, – zakričal zdola.

Tereza stála na balkóne decentne predklonená ponad zábradlie a púšťala dole sliny. Nie je ľahké napľuť z tretieho poschodia na chodník obrys Afriky, domček jedným ťahom alebo srdce prestrelené šípom.

– Nemôžeš mi ich hodiť? – zakričal Henry. – Som strašne spotený, potrebujem ich!

Stál pod balkónom mimo jej dostrelu a vyvracal hore hlavu. S ním aj dvaja chalani z vedľajšieho vchodu plní solidarity a túžby vyskúšať novú raketu.

– A požičiaš mi raketu? – zakričala Tereza.

– Vydieračka!

Potítka Henrymu vyrobila z froté uteráka mama pred pár týždňami, hneď v začiatkoch jeho tenisovej kariéry. Decká mu ich závideli, mamu dokonca na ulici zastavovali cudzie matky a vyzvedali, aké použila know-how. Henry mal aj čelenku, bola uštrikovaná z čohosi, čo bolo predtým svetríkom pre batoľatá. Vôbec nesala pot, ale keď ju mal na hlave, vyzeral bohovsky. Ako Björn Borg, aj keď Henry viac uznával McEnroea, ktorý mu visel nad posteľou. Na tom plagáte bol napriahnutý k backhandu, loptička tesne pred raketou, navreté žily na rukách a na tvári nádherný škľab. Henry si ten škľab trénoval v rámci teoretickej časti športovej prípravy.

Tereza vzala potítka, obula si mamine sandále a celkom potichu, aby mama nepočula klepotanie podpätkov, vyšla von. Schádzala po schodoch úplne pomaly a pozorovala, ako sa jej napínajú svaly na lýtkach.

V schránke sa zabelela pošta. Tereza strčila tenké prsty do dierok a vybrala von obálku.

Bol to list bez známky a bez pečiatky adresovaný mame, písaný otcovým zvláštne zauzleným rukopisom. Tereze sa jeho písmo vždy páčilo. Bolo ako zamotaný povrázok, ktorý vedelo rozpliesť iba málo ľudí. Napríklad Tereza. Rada ho lúštila. Roztrhla obálku a vybrala list papiera s hlavičkou redakcie novín, v ktorých otec pracoval. Som sviňa, písal otec, viem, že ma môžeš nenávidieť, ale raz v živote som spravil chybu a teraz ju splácam. Je tu dieťa, ktoré stráca matku a ja si musím splniť otcovskú povinnosť. Nedokázal som sa ti s tým priznať, tak ako sa ti ani teraz nevládzem pozrieť do očí, preto odchádzam. Zbaľ mi, prosím, o čom si myslíš, že je moje, niekoho po to pošlem. O odpustenie nežiadam, ale neočierni ma pred deťmi.

Tak otec má dieťa a odchádza k nemu, uvedomila si Tereza. To ju zasiahlo. Opúšťa ju. Rozplakala sa nad listom. Slzy rozpili slová povinnosť a odpustenie. Slová ľudí používajúcich atramentové perá sú najpominuteľnejšie zo všetkých. Možno im ide práve o to.

O tom, že v živote otca sú aj iné ženy než mama, vedela Tereza dávno. Začalo sa to tak, že si s Henrym chceli kúpiť zmrzlinu Fragola Limone a nemali dosť peňazí. Prasiatko sa im rozbíjať nechcelo, tak otvorili otcovu skriňu a Tereza siahla do vrecka saka, či v ňom nenájde drobné. Otec ich tam nosieval a mama zvykla šomrať, že sa mu vyťahajú vrecká. Ale drobné nenašla. Našla lesklý obal s hlavou tigra a v ňom čosi okrúhle. Až keď to otvorila a vyrolovala, došlo jej, na čo to je. Že je to na TO.

Večer sa spýtala mamy, či s otcom robia také tie veci.

– Aké veci máš na mysli? – spýtala sa matka a tvárila sa, že si stojí na kábli.

– Mám na mysli také tie veci, po ktorých som sa narodila ja a potom Henry, – povedala Tereza.

– Prečo sa na to pýtaš?

– Mám na to vek.

– Na to vek nemáš.

– Iba sa pýtam. To mi nemôžeš odpovedať?

Matka si vzdychla a povedala, že môže. A tak sa teda Tereza spýtala, či to robia, či používajú ochranu a ak áno, tak akú. Odpoveď bola taká, akú predpokladala. Tabletky.

Po náleze prezervatívu v otcovom saku už stačilo iba dávať pozor. Svetlý vlas na kabáte, sponka v aute pod sedadlom, ktorá nikomu nepatrila, vyhýbavé odpovede, drobné časové nezrovnalosti, nervozita sprevádzajúca otcove klamstvá.

Tereza otcove úlety zaznamenávala s dôslednosťou vášnivej čitateľky detektívok. Otec mamu zrádzal, ale mama to nevedela, a keby to aj vedela a keby ju to aj bolelo, stále mala aj ona iné možnosti. Mohla si tiež nájsť iného muža, bola pekná a rada sa smiala, určite by sa našli takí, čo by ju chceli. Ale čo Tereza? Mohla si aj ona nájsť iného otca, keď ten jej odišiel k inému decku? Sú na svete muži, ktorí chcú byť otcom cudzej dcére?

Tereza si utrela slzy do potítok a vyšla pred dom. Nohy na vysokánskych podpätkoch sa jej triasli.

– Ti to trvalo, – povedal Henry. – Kade si šla? Potrubiami?

Aj ten najhorší deň, keď sa zhudobní, nevyzerá až tak zle, dozvedela sa Tereza o pár rokov neskôr. Odvtedy sa často pokúšala vymyslieť nejaký ťažký odvaz, ktorý by púšťali v rádiu na želanie a ktorý by celý hovoril o tom, aké je to super, keď vás spláchne do záchoda niekto, od koho to nečakáte, a ešte sa tvári akoby nič, že to je život. Ale to je naozaj život a buď rada, že si z rozvrátenej rodiny, povedal jej raz jeden z frajerov, my s harmonickým detstvom sa ani nemáme na čo vyhovoriť.

Henry stál znovu pod balkónom, z ktorého im mama spúšťala škatuľu na špagáte a v nej chleby natreté lekvárom. Smiala sa pritom, asi stihli načať s príbuzenstvom ďalšiu fľašu bulharského koňaku.

– Čo to máš na nohách? – zakričala mama na Terezu, keď ju zbadala. – Hovorila som ti, aby si nenosila moje topánky! Aj tak sú ti veľké, iba mi ich rozčaptáš!

Keď škatuľa pristála na zemi, Henry z nej vybral chleby. Tereza sa vyzula a strčila sandále do škatule. A priložila aj list. Pozerala hore, ako si mama pomaly vyťahuje koniec dnešnej dobrej nálady. Stála pred domom bosá s tupou bolesťou v hlave a došlo jej, že sa sranda skončila. Že sa začína život.

2. kapitola

Henry zastal pred záchodovými dverami a rozospato sa zahľadel dole. Tam, kde sa končili jeho nohy v pyžamových nohaviciach s Kremienkom a Chocholúšikom, pretínala jeho trasu čiara tvorená kvapkami tmavej tekutiny. Henry si čupol, prešiel prstami po vlhkej stope a ovoňal. Vietor zaskučal v škárach netesniacich panelákových okien. Inak bolo ticho. Vonku svitalo. To, čo sa ťahalo ako čiara studeným bytom, bola krv. Henry sa postavil a šiel pomaly po krvavej stope, zanechávajúc za sebou odtlačky na zárubniach dverí.

V kúpeľni sa zľakol kabáta namočeného vo vani, púšťajúceho červenú farbu. Prešiel kuchyňou a zastal pred balkónovými dvermi. Tam sa stopa končila.

– Tereza! – zakričal so stiahnutým hrdlom. Nikto sa neozval, len chladničke za jeho chrbtom s chýbajúcim X v názve CALEX hlasno naskočil motor.

Henry otvoril balkónové dvere a ocitol sa tvárou v tvár jelenej hlave s obrovským parožím. Krv z nej stekala na sivé dlaždice, kalné oko upreté na Henryho.

Henry okamžite hodil tyčku.

Chcel ísť domov. Ale veci sa diali tak, akoby stále nebolo dosť toho, čo sa mu nakladalo na plecia. Odišiel otec a všetci o tom hneď vedeli. Všetci o tom vlastne vedeli už dávno a teraz sa Henryho pýtali s hnusne lepkavým súcitom, ako to znáša. A čo mamička. Henry sa rozhodol prevažne mlčať. Mlčať a nech sa deje čokoľvek, nechať hovoriť len hlasy vo svojej hlave. Henry ide von, mami, hovorili hlasy, keď Henry mlčky odchádzal z domu. Neplač mami, ja ťa ľúbim, hovorili hlasy v Henryho hlave, keď mu mama búchala na dvere zamknutej izby. Ja by som tú štvorhru s vami hrať chcel, hovorili hlasy, keď Henry kráčal z dvora aj s tenisovou raketou a nechával za sebou pokrikujúcich chalanov. Nechoď nikam, hovorili hlasy, keď Henry s Terezou odchádzali bývať k ujovi Bagrovi a tete Bagerke, aby mohla ísť mama do Tatier na odtučňovací pobyt, a hlavne aby sa dala do poriadku. Mama to potrebovala. Začala fajčiť, pozerať vypnutý televízor a hovoriť vety typu „Keď Boh stvorila muža, v podstate len žartovala“.

Začalo drobne snežiť. Na balkóne bola jelenia hlava, Henry a jeho zvratky. O poschodie vyššie začal ktosi s nadávkami prášiť psiu deku. Povetrím sa niesli dlhé chlpy. Henry sa roztriasol od zimy a vošiel dnu.

– Smrdíš, – zamrmlala Tereza, keď k nej vliezol do postele. – Choď si umyť zuby.

– Aj ty smrdíš, – povedal Henry. – Smrdíš ako hnilá ryba prežratá starými ponožkami.

– Čo keby si ma nechal spať?

Henry sa nad tou možnosťou na okamih zamyslel. Potom sa rozhodol, že Tereze nevyhovie.

– Kedy príde mama? – spýtal sa.

– Zajtra.

– A otec?

– Boh vie.

– Vieš o tom, že tá kukučka ukazuje v škole našu fotku a chváli sa, že má brata a sestru? – povedal Henry Tereze.

– Aká kukučka? – spýtala sa.

– Tá malá, čo nám ju podhodili.

– Nám ju nepodhodili. Náš otec je aj jej otec.

– To určite.

Tereza si zhlboka vzdychla, už načisto zobudená.

– Náš otec mal sex s jej matkou, – povedala pomaly a dôrazne ako učiteľka vysvetľujúca nejaké pekelne zložité učivo. – A nepodhodili ju. Jej matka má rakovinu a každú chvíľu zomrie.

– Ako to vieš?

– Otec mi to povedal, keď som sa ho pýtala.

– Naozaj zomrie?

– Naozaj.

– Tak jej treba, – povedal Henry. – To má za to.

Na vedľajšej posteli sa posadila dcéra domácich, ktorú z dôvodov jasne vyplývajúcich z jej priezviska, a tiež preto, že bola húževnatej telesnej konštrukcie, všetci volali Zetorka.

– To je od teba dobre hnusné, – povedala Zetorka Henrymu. – Veď tá krpatá za to nemôže, čo robil váš otec s jej matkou.

– Hnusná je tá odrezaná hlava, čo máte na balkóne! – zavrieskal na ňu Henry. – Čo sa do toho staráš? Je to celé aspoň trochu spravodlivé. Krpatá má len otca. My máme len mamu!

Henry vybehol z detskej izby a tresol dvermi.

– Ježíííš, – povedala Zetorka. – Ten má nervy nadranc.

Zetorka bola Terezina najlepšia kamarátka. Dopracovali sa k tomu jednak preto, že ako deti spriatelených rodičov boli vystavené mnohým spoločným víkendom a dovolenkám, jednak preto, že ich povahy boli vzácne kompatibilné. Tereza prahla po vzdelaní vo všetkých smeroch a Zetorka mala zas vždy vo všetkom jasno. Okrem toho vedeli obidve udržať tajomstvo, čo bolo životne dôležité pri viacerých aktivitách, ktorým sa venovali. Nejde len o to, že spolu skúšali, aké je to ležať nahé v posteli, hladkať sa na opuchnutých prsiach a dotýkať sa jazykmi. Okrem toho ujo Bager vlastnil pozoruhodnú zbierku pornografie a v oblasti jej ukrývania pred deťmi bol vždy o krok pozadu. Neboli to len také hocijaké časopisy, ktoré sa dali kúpiť v Juhoslávii v ktorejkoľvek trafike. Bolo to hard porno, so všetkým, čo k tomu patrí.

Zamkli sa v kúpeľni s krvavým kabátom a Tereza zamračene listovala fotopríbehom, v ktorom štyria muži prepadli na ulici mladú nakrátko ostrihanú ženu, vtiahli ju do auta a v akomsi poloprázdnom byte ju zviazanú mučili a znásilňovali na všetky spôsoby. Ten najkreatívnejší z nich mal fúzy ako ujo Bager. Tereza preslabikovala ženine prosby o zmilovanie v nemčine a otočila stránku. Tam už všetci štyria močili na ženino nahé bezvládne telo.

– To nie je naozaj, však? – spýtala sa Tereza. – To je dohodnuté, ona je herečka, dostane za to veľa peňazí a pôjde za ne na dovolenku, však?

Zetorka si doumývala zuby a prisadla si k Tereze na vaňu:

– Skoro nič, čo robia dospelí, nie je naozaj.

Priblížila sa tvárou celkom blízko k Tereze a potom jej zašepkala do ucha teplým mentolovým dychom: – A to si zapamätaj navždy, lebo je to pravda.

Potom sa ich cez dvere spýtala teta Bagerka, či chcú na raňajky malcao a Tereza povedala Zetorke, že ona teda nechce mať s praktickým sexom nikdy nič spoločné, iba ak s teoretickým, a potom šla do obývačky, kde Henry a ujo Bager pozerali televízor. Dávali seriál Goro, biely pes a všetci mlčky sledovali, ako japonské dievča uprostred snehovej pláne márne píska na svoju píšťalku a volá strateného Gora.

Večer prišiel otec a doniesol mäso. Chvíľu v rozpakoch postával na chodbe a potom ho ujo Bager pozval do kuchyne na pohárik. Tereza ho šla pozdraviť a potom sa zatvorila v detskej izbe a čítala si Ericha von Dänikena. O tom, že našu existenciu majú na svedomí mimozemšťania a tak. Henry za otcom nešiel. Sedel na chodbe na zemi a predstieral, že niečo skladá zo stavebnice Merkur. Nič neskladal. Ohýbal kovové súčiastky, aby sa z nich už nič normálne nedalo urobiť.

Henry si spomenul, ako ich otec pred rokom zobral do hôr, že ich aj s Terezou naučí lyžovať. Šiel s nimi aj ujo Bager so Zetorkou a dvaja otcovi kolegovia s deťmi. Za prvé tri dni boli na kopci iba raz. Keď na štvrtý deň zavolala mama a chcela vedieť, ako sa majú, spýtal sa jej Henry:

– Ako to vyzerá, keď je ocko opitý?

– No... je červený a hovorí nesúvislo.

– Aha, – povedal vtedy Henry. – Tak to bude asi ono.

Keď o dve hodiny Henry vošiel do kuchyne, vyzeral otec presne tak. Sedel na rohovej lavici potiahnutej hnedou koženkou, šúchal si oči a hovoril, že sa asi bude musieť zabiť. Ujo Bager sa uchechtával, plieskal ho po pleci a hovoril, že to je predsa jasné. Na stole stála takmer prázdna fľaša barackovice a dva decentné štamperlíky z brúseného skla. Henry sa chcel okolo nich prešmyknúť ku chladničke a späť, ale otec ho chytil a pritiahol k sebe.

– Ty sa na mňa hneváš? – spýtal sa ho otec strašidelne skormútene.

Henry mlčal. Hlasy v jeho hlave kričali, že áno.

– Čo mám urobiť? No čo mám podľa teba urobiť? – opýtal sa otec.

Henry mlčal ďalej. Hlasy v jeho hlave povedali, vráť sa domov, my ti odpustíme a všetko bude ako predtým.

– Ty si tu neni, aby si sa vypytoval, – povedal otcovi ujo Bager. – Ty si tu, aby si hovoril, že čo a ako.

– Mám ti hovoriť, že čo a ako? – spýtal sa otec Henryho.

Henry sa díval otcovi do očí. Mal v nich červené popraskané žilky, tvoriace pokriveného pavúka.

– Povedz mu dačo do života, – povedal ujo Bager. – Málo sa vídate, tak to musíš zhustiť.

Henry sa snažil otcovi vytrhnúť, ale nedalo sa. Držal ho pevne.

Bolo deväť hodín. Zo spálne sa ozvala zašumená znelka Hlasu Ameriky, ktorý si tam pustila teta Bagerka.

– Sú len dve dôležité rady, ktoré ti ako synovi môžem povedať, – začal otec pomaly.

– No? – zvedavo sa naklonil ponad stôl ujo Bager.

– Prvá je: Nikdy nevstupuj do žiadnej strany, – povedal otec. – Nikdy. Do žiadnej. A druhá...

Otec sa odmlčal a na okamih zaváhal. Potom to však predsa povedal. V hlbokých rozpakoch a nesmierne smutne:

– Druhá rada znie: Vždy na brucho. Vždy len na brucho.

3. kapitola

Podstata hry na colnicu je v tom, že niekto ide za dvere a trikrát za sebou vojde do miestnosti, z toho raz na svojom tele ukryje vopred dohodnutý pašovaný predmet. Hráči, ktorí predstavujú colníkov, mu dávajú rôzne otázky a úlohy, ale nesmú sa ho dotknúť, ani mu prikázať, aby sa vyzliekol. Ak colníci neuhádnu, kedy protihráč prepašoval kontraband, prehrávajú. Ak uhádnu, vyhrávajú.

Tereza vyhrávala vždy. Bolo úplne jedno, či bola pašeráčka alebo colníčka. Pri pašovaní miatla falošnými stopami, vedela klamať a dívať sa pri tom úprimne do očí, ak bola colníčka, všímala si detaily, manipulovala ostatnými a vyťahovala z nich pravdu s ľahkosťou zaslúžilej gazdinej, ktorá bez zaváhania vyťahuje črevá z čerstvo zabitého kuraťa. Predmetom, ktorý bolo treba ukryť, bola občas žuvačka Pedro, či Sevak proti nachlazení, teda diamanty alebo mikrofilmy, ale v súzvuku s dobou to boli častejšie poskladané papiere, teda doláre či dináre alebo niečia žiacka knižka, teda protikomunistické brožúry. Zvlášť pri tých protikomunistických brožúrach sa zvykla učiteľka literárno-dramatického odboru Ľudovej školy umenia uškrnúť. Uškŕňala sa pomerne často, aj keď cynizmus príliš nesedel s jej menom Jahoda a výzorom mierne zostarnutého dieťaťa kvetov s dlhými prešedivými vlasmi a sukňami po členky. Chcem si uchovať skromné istoty môjho umeleckého dištancu, hovorievala, keď sa občas náhle rozhodla nedopovedať načatú historku z bohémskeho života. V jej osobe sa slobodomyseľnosť vzácne snúbila s najtvrdším alibizmom. Jahoda – tak ako jej ostatné kolegyne – vyrábala zoznamy víťazov okresných kôl recitačnej súťaže Hviezdoslavov Kubín podčiarkované farebnými pastelkami, pričom každá učiteľka mala svoju farbu, aby bolo na prvý pohľad jasné, ako si jej zverenci počínajú v neľútostnom boji s konkurenciou. Tereza sa pekelne bála, že raz skončí ako ona.

– Prišiel po teba otec, – povedala Jahoda.

– Zase ste dnes vtipná, súdružka učiteľka? Môj otec po mňa v živote nikam neprišiel. Nemá čas a je to pod jeho úroveň, – povedala Tereza s papierovým vreckom na hlave. Nebolo to obyčajné papierové vrecko, bola to maska vyrobená z papierového vrecka, predstavujúca kocúra s úlisným výrazom tváre.

– No ja neviem, ale na Belmonda ten chlapík nevyzerá, – povedala Jahoda.

Terezin otec sa nepodobal na Belmonda. Možno tak na Brzobohatého alebo na Dočolomanského, ale Jahode to bolo zrejme jedno. Stála pri okne, prižmurovala krátkozraké oči a dívala sa von.

– A kto je to s ním? – spýtala sa.

Desať detí s papierovými vreckami na hlavách sa nahrnulo k oknám. Úlisný Kocúr tiež.

Pred školou stála otcova Škoda 120, pri nej otec iba v košeli a pri otcovi malé dievča v okuliaroch s dvomi svetlými vrkočmi.

– Čo je to za decko? – spýtala sa Jahoda.

Tereza cítila až v ušiach temný hukot pulzujúcej krvi. V ústach mala zrazu pálivé sucho ako vtedy, keď si do nich vytlačila polovicu tuby Kanagomu.

– To je nová dcéra môjho otca, – povedala Tereza.

V šatni sa Tereza obliekala najpomalšie zo všetkých. Chvíľu si dokonca predstavovala, aké by to asi bolo, keby tam zostala spať na tvrdej lavici. Nenechali by ma, uvedomila si trpko.

– Chcela ťa vidieť, – povedal otec neisto Tereze, keď vyšla z brány.

– Ja som Verona, – povedalo dievčatko.

Tereza počula, ako si otec vzdychol. Verona k nej natiahla vystretú ruku. Tereza sa zrazu cítila strašne bezmocná. Načo sem otec prišiel? Načo k nej tá malá vystiera ruku? Prečo nemôže žiť ako doteraz, aj keď to bolo chvíľami dosť nahovno, bol to aspoň jej život a nikto ju nenútil s nikým sa zoznamovať.

Tereza váhavo podala Verone ruku.

– Vezmeme ťa domov, nech nejdeš sama potme, – povedal otec nezvyčajne akčne a otvoril dvere na aute.

– Ja vždy chodím sama potme, – povedala Tereza.

– Nevymýšľaj a nastúp, – povedal otec.

Tereza sa ani nepohla.

Verona sa na ňu uprene dívala. Mala priveľké okuliare a otrasne krivolako zapletené krátke vrkoče.

– To bude dobré, – povedala Verona. – Viem to podľa značiek.

– Podľa značiek? – spýtala sa Tereza.

– Aha, – Verona odstúpila o kus ďalej a ukázala na autá okolo. – Z jednej strany má auto na značke 11, to je zoznámenie. Na druhej strane má auto 33, to je stretnutie s priateľkou. No a my máme na značke 22, to je láska.

– Stále si vymýšľa, – zašomral otec, – je ako ty.

Tereza pozrela na otca. Chcelo sa jej vracať. Otočila sa k Verone.

– A čo znamená 77? – spýtala sa jej.

– List, – povedala Verona.

– A 88?

– Hádka.

– Funguje to? – spýtala sa Tereza.

– Funguje. Ale teraz tu nie je 88. Iba 11, 22 a 33. Máme šťastie.

Verona sa na Terezu hanblivo usmiala. Chýbal jej predný zub a gombík na kabáte.

Tereza si mlčky sadla do auta. Otec naštartoval a šli.

– Čo v škole? – spýtal sa otec po chvíli.

– Nič, – povedala Tereza.

– A Henrich?

– Čo Henrich?

– Čo má on nové?

– Nič, – povedala Tereza.

Zostalo ticho. Otec sa motal poloprázdnymi sídliskovými ulicami. Potom Verona odniekadiaľ vytiahla malú orieškovú čokoládu Barilla a podala ju Tereze.

– Nechaj si ju, ja ju nechcem, – povedala Tereza.

– To je tvoja alebo Henryho, bola v aute. Nemôžem si ju nechať, to by nebolo spravodlivé.

– Nechaj si ju, – povedala Tereza. Nechcela tú čokoládu. Otec im nosil čokolády zo služobných ciest. Teraz už Tereza vedela, že tých služobných ciest až toľko nebolo.

– To je teraz už akože od teba? – spýtala sa Verona.

– Hej, – povedala Tereza.

Verona držala čokoládu zbožne v malých rukách. Tereza si všimla, že majú s Veronou rovnaké nechty. A že Verona má na kolenách špinavé pančušky.

– Sama si si zapletala vrkoče? – spýtala sa Tereza.

– Poslepiačky, – povedala Verona.

– Prečo poslepiačky?

– Zatvorila som oči, aby som nevidela, že už nespím.

Tereza sa odmlčala. Pozerala von oknom, ale cítila, ako sa na ňu Verona díva.

– Koľko máš vlastne rokov? – spýtala sa Tereza po chvíli.

– Sedem.

– Ako sa ti páči v škole?

– Súdružka učiteľka stále kričí. Tak si zapchávam uši a chodím cikať.

Tereza prikývla, akoby jej bolo všetko jasné, akoby bola stelesnením najvyššej formy nezaujatého pochopenia.

Keď si neskôr Verona spomínala na toto stretnutie, aj po rokoch si vedela spomenúť na tú zvláštnu vôňu, ktorú okolo seba Tereza šírila. Bola to vôňa mandarínok, školských šatní, pracích práškov a dokonalosti. Verona sa na Terezu dívala tak, ako sa deti dívali na práve zjavenú Pannu Máriu Lurdskú, nadpozemsky krásnu a vševediacu. A tak isto ako oni, aj Verona vedela, že jej Panna Mária sa o chvíľu rozplynie, zmizne vo vchode paneláku a ona zostane sama, v byte, v ktorom sú len hlasno tikajúce budíky a otec, ktorý mlčí, vzdychá a pije.

Otec zastavil a Tereza vystúpila. Verona za ňou vybehla a silno ju objala. Chcela, aby si ešte chvíľu zachovala hmotné telo.

– Ja už musím ísť, – povedala Tereza.

Mamu našla na balkóne. Fajčila a dívala sa dolu.

– Aká je? – spýtala sa mama Terezy.

– Malá, – povedala Tereza.

Otec pod balkónom otvoril kapotu a lial tekutinu do ostrekovača. Verona sa motala okolo. Potom si otec vzal z auta kabát a obliekol sa. Tiež si zapálil. Postával pri aute, a aj v chabom svetle pouličného osvetlenia bolo vidieť čiernu pásku na rukáve.

– Taká malá, a už sirota, – povedala mama.

Tereza sa oprela o balkónové zábradlie.

– Sama si zapletá vrkoče, – povedala Tereza. – Vôbec jej to nejde.

Mama mlčky dofajčila, zahasila špak a zišla dolu.

Keď sa objavila v bráne, Verone sa najskôr zdalo, že sa vracia Tereza. Bola to však jej mama, s podobnými vlasmi, chôdzou a farbou hlasu.

– Ahoj, – povedala Terezina mama Verone. – Nemáš chuť na hríbovú polievku a palacinky?

Koniec ukážky