Lenka Gahérová

TriDé z 3. D

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Lenka Gahérová, 2012

Ilustrácie © Ľubka Maliariková, Adrika Bátorová, 2012

© HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk,www.hladohlas.sk
Design © Pavel „Hirax“ Baričák, 2012
1. vydanie
Martin 2012

ISBN 978-80-89502-21-9

Ďakujem všetkým, ktorí pomáhali pri tvorbe knihy.

Romanovi Grolmusovi za trpezlivosť a vieru, že sa to nakoniec podarí.

Paľkovi Smejkovi Baričákovi za to, že mal odvahu tieto príbehy vydať.

Lenke Baranovičovej a Patrikovi Stanovi za to, že vymysleli názov pre túto knihu.

Ľubke Maliarikovej za prekrásne ilustrácie detí.

Adrike Bátorovej za úžasné ilustrácie ulice, trabanta a záhradných doplnkov.

Mojej sestre Evke Pipi Dadovej, jej žiakom z handlovskej základnej školy
a Kristínke Grolmusovej za autentické kresby a texty.

Erike Grolmusovej, ktorá ma prehovorila, aby som tento príbeh dokončila.

Davidkovi Daubnerovi za napísané texty.

Erike, Lenke, Miškovi, Kristínke, paniam učiteľkám a ostatným mojim poradcom
vo veciach detského vyjadrovania a myslenia.

Danici za to, že som vďaka nej dostala nápad napísať túto knihu.

A všetkým ostatným, ktorí ma podporovali a nútili pokračovať,
keď som to niekoľkokrát chcela vzdať.

Venujem svojim trom lásočkám, Adamkovi, Adelke a Tomáškovi.

Deti, možno v texte nájdete slová, s ktorými ste sa zatiaľ nestretli. Preto si pod čiarou prečítajte, čo sa za nimi ukrýva.

Ulica Na vŕšku

Viete, kde je ulica Na vŕšku? Hocikde. Trebárs aj vo vašom meste. Stačí sa len okolo seba dobre poobzerať.

Opíšem vám teda, ako vyzerá táto naša.

Naša ulica Na vŕšku je krásna. Aspoň všetci, ktorí tam bývajú, tak hovoria. Majú pekné domy a záhradky a veru sa niektoré tety susedy predbiehajú, ktorá bude mať krajšie kvetinky, trávičku, trpaslíčka, jazierko s rybičkami a fontánkou. Na ich výmysly sa ujovia susedkovia jedujú. Namiesto toho, aby mohli spoločne v pokoji pri pive preberať nejaké určite veľmi dôležité záležitosti, ako je počasie, politika, futbal či iný šport, musia plniť priania svojim manželkám a pracovať v záhrade.

Ujo Trnka bol preto minule taký nahnevaný, že sekačkou na trávnik zhodil do jazierka umelého bociana. Tomu z vody trčal iba otvorený zobák a vyzeral pritom, akoby kričal o pomoc. Nohou ešte nakopol sadrového trpaslíka s červeným nosom a keď aj ten čľupol do vody, ujo Trnka ho upozornil, že nemá toľko piť, lebo sa potom neudrží na nohách. Samozrejme že obidve nešťastia sa stali úplnou náhodou.

Bohužiaľ to všetko videla teta Trnková a celá napaprčená ho utekala vyhrešiť. No zakopla o elektrický kábel od kosačky a spadla tiež. Našťastie nie do jazierka, z čoho mal ujo Trnka asi veľkú radosť, lebo sa nahlas smial, keď jej pomáhal vstať.

Naša ulica sa volá Na vŕšku preto, lebo je hore kopcom alebo dole kopcom podľa toho, či idete hore alebo dole.

Ako som už hovorila, všetky domy a záhradky sú nové a krásne, iba jeden jediný, úplne prvý dom je starý a škaredý. Nemá ani plot a na dvore je strááášny neporiadok. Ujo Gregor hovorí že ako v tanku.

Ale naši kamaráti, TriDé, ešte v tanku nikdy neboli, tak im je to jedno. Aj tak často uvažovali nad tým, ako by sa toľký neporiadok napratal do tanku. Ale starý Jakab, ktorý v strašidelnom domčeku (ako ho všetky deti z ulice nazývajú) býva, si dvor odmieta upratať a už vôbec sa mu nechce sťahovať do garsónky[1] na sídlisku, kde by mal teplo a pohodlie, ako mu to susedia z ulice Na vŕšku často navrhujú.

Na ulici Na vŕšku bývajú aj susedia Novákovci so starým otcom. Starého suseda Nováka ostatní tak trochu ľutujú, pretože niekedy je z ich domu počuť hádky. Vlastne háda sa len starý otec Novák so svojou nevestou. Alebo presnejšie povedané nevesta Nováková sa háda s manželovým otcom. A to všetko iba preto, že starý otec Novák má staručkého trabanta[2]. Toho miluje viac ako rezne, lebo ich už aj tak neužuje. Dokonca ho miluje viac ako televízor, keďže je hluchý a nič nepočuje. Lenže nevesta Nováková tvrdí, že aj starý trabant je mu už nanič, pretože to je iba starý črep, ktorému nič nefunguje a je súci len do starého železa, kde by ho aj tak nechceli, pretože nie je plechový, ale akýsi plastový. A tak ho na dvore nechce. Ešte povedala, že najlepšie by bolo, keby na ňom nechali otvorené okno a susedia by doň hádzali prázdne plastové fľaše. Keď by bol konečne plný, smetiari by ho celého odtiahli, dali roztopiť a vyrobili by z neho lavičku. Potom by bol konečne aspoň nejako užitočný.

Vtedy sa starý otec Novák rozčertí, akoby ho napojili do zásuvky na elektrinu. Začne svojej neveste vyčítať, že keď hovorí o jeho aute, ako keby hovorila aj o ňom, a že či by mal tiež ísť do starého železa a odísť z domu.

Potom sa obráti na svojho syna Nováka a vyzve ho, aby tiež niečo povedal.

Lenže to isté urobí aj nevesta Nováková a obráti sa na svojho muža, aby sa jej zastal. Syn Novák má tých škriepok dosť a najradšej by išiel so susedom Gregorom na pivo, ale manželka aj otec čakajú, ako rozhodne, tak zavelí, že starý trabant pôjde na ulicu a otec Novák zostane doma.

Teraz stojí trabantík na ulici a pod zadné kolesá syn Novák pre istotu podložil dve tehly. Starý otec Novák krútil hlavou, že načo, ale jeho syn povedal, že istota je istota.

Odvtedy starý trabant oddychuje na ulici a susedia často vídajú starého otca Nováka, ako ho umýva, leští alebo v ňom sedí, drží volant a oči sa mu tak zvláštne lesknú, akoby sa už-už išiel rozplakať.

Ktovie, dokedy by trabantík strašil na ulici, keby... Keby si naši traja kamaráti TriDé jedného dňa veľmi súrne nepotrebovali na chvíľu požičať tie tehly, ktoré boli podložené pod zadnými kolesami starého trabanta... Nuž, možno by tam stál ešte dnes.

Boli presvedčení, že sa nič nemôže stať, lebo na vlastné uši počuli, ako starý otec Novák svojmu synovi opakoval, že je to úplne zbytočné, a rozprával to aj všetkým susedom.

A tak si tie tehly požičali. Len na chvíľu. Naozaj ich súrne potrebovali. Kto mohol tušiť, čo sa za takú malú chvíľu môže stať?

Trabantík zavŕzgal. Akoby im chcel poďakovať, že ho oslobodili a posunul sa dolu vŕškom. Iba kúsoček. Možno len o päť centimetrov. Akoby ho ten úspech posmelil a znovu zavŕzgal. Tentoraz to znelo ako radostný výkrik, že si znova zajazdí, a posunul sa ešte nižšie. Ale už o viac ako päť centimetrov. Toto bolo aspoň pol metra, lebo narazil do smetnej nádoby, ktorá sa prevrátila a začala sa kotúľať dolu vŕškom, pričom z nej vypadávali smeti, až ulica vyzerala ako dvor starého Jakaba. Našťastie sa starý trabant zastavil na strome a nerozbehol sa za smetiakom, ktorý sa s radostným rachotom valil dolu ulicou práve vo chvíli, keď hore vŕškom funel starý otec Gregor s plnými nákupnými taškami v oboch rukách. Keď uvidel, čo sa oproti nemu valí, začal po ulici strečkovať ako zajac po poli, ktorého sa snaží trafiť nešikovný poľovník. Ale tá smetná nádoba bola taká vytešená z toho, že je konečne na výlete a konečne sa má s kým hrať na naháňačky, že ho prenasledovala a pritom si radostne plieskala poklopom do rytmu. Keďže nemala také staré kosti ako starý otec Gregor, začínala ho dobiehať a starý otec Gregor dvíhal nohy, akoby chcel tancovať rokenrol. Baretka so šiltom mu padala do očí a on si nevidel pod nohy. Zahodil jednu tašku s nákupom, tú, v ktorej neboli vajcia, a okamžite ho začali predbiehať vytešené pomaranče a citróny, ktoré sa tiež radovali, že sú na výlete. Keď zbadal, že sa blíži k hlavnej ceste, snažil sa prebehnúť na chodník, no veko z nádoby ho chytilo za nohu, potkol sa o obrubník a natiahol sa na chodníku. Baretka mu spadla až na nos, preto nevidel, ako sa v taške rozbili vajcia, ale uši počuli ten zvuk rozbíjajúcich sa škrupín, preto si hneď domyslel, že omeletu mu už dnes babka neurobí.

Popravil si baretku a pozrel okolo seba. Vedľa neho ležala popolnica a vôbec nevyzerala taká zadýchaná ako on. Na ceste ležali rozpleštené pomaranče aj citróny a on bol celkom rád, že nedopadol rovnako.

Naši traja kamaráti to divadlo pozorovali bez pohnutia s otvorenými ústami a s tehlami v rukách. Vedeli, že bude zle. Poobzerali sa a keď nikoho nevideli, ponáhľali sa tam, kde bol predtým zaparkovaný staručký trabant a tehly uložili na rovnaké miesto.

Utekali na pomoc starému otcovi Gregorovi.

„Videli ste to?“ opýtal sa, keď mu pomáhali vstať. Svorne prikývli.

„To sa ako mohlo stať?“ opýtal sa nevinne, ale už ich dobre poznal a tušil, že to bola ich práca.

„To nie my. To urobilo staré auto suseda Nováka,“ zaklamal jeden z kamarátov a ostaní len prikyvovali.

„No dobre teda. Keď to urobilo auto samé, tak ja vám verím. Chudák starý Novák. Jeho nevesta to len tak nenechá. Auto mu dá do šrotu a čo urobí s tým chudákom, na to nechcem ani pomyslieť,“ rozprával starý otec Gregor akoby sám sebe, ale tak hlasno, aby to počuli aj tí traja. Vzal si od kamarátov tašky, ktoré mu podali. Kamaráti počuli, ako stále dokola opakuje: „Chudák Novák, zase na neho budú kričať. Nechcel by som tak stráviť zvyšok života, veru nie,“ šomral a krútil hlavou.

Aj traja kamaráti kráčali so zvesenými hlavami a veľmi dobre vedeli, čo musia urobiť. Najprv zdvihli smetnú nádobu a vrátili ju na svoje miesto. Potom upratali ulicu a zastavili pred bránou, kde bývali Novákovci.

Keď otvorila suseda Nováková, so všetkým sa priznali. Najprv trochu kričala, ako keď sa rozpráva so starým otcom Novákom, ale odrazu akoby jej čosi napadlo a upokojila sa.

„No hlavne, že sa nikomu nič nestalo,“ povedala a poslala ich domov.

Na druhý deň starého trabanta z ulice odvážala odťahová služba. Všetci sa boli pozrieť. Starý otec Novák tam stál a zase sa mu leskli oči, akoby už-už išiel plakať. Nevesta sa na neho pozrela a odrazu jej ho prišlo ľúto. Objala starého otca okolo pliec.

„Ja viem, bolí to. Bol to kus vášho života...“ Nevedela, ako ho utešiť. Pozrel na ňu tými smutnými očami a pokrútil hlavou. Pomaly sa vracal do domu a nevestu tam nechal samu. Mala veľmi zlý pocit z toho, ako sa k nemu správala. Oči sa jej začali plniť slzami. Rukou si ich zotrela a išla za otcom. Vedela, že má čo naprávať.

Naši traja kamaráti sa na to pozerali a vedeli, že je to ich vina. Odbehli a znovu si sľubovali, že už nikdy nič podobné nevyvedú.

Jáj, že vy neviete, kto sú TriDé? Naozaj neviete, kto sú déčkari? Tak potom čítajte ďalej!

[1] Garsónka – jedna obytná miestnosť s WC a kúpeľňou.

[2] Trabant – osobný automobil, ktorý sa už dnes nevyrába. Konštrukciu mal kovovú, ale karosériu z plastu.

Kto sú tri Dé z tretej dé?

Tak toto je Dorotka Dobrotková, prezývaná Zlota. Raz totiž pani učiteľku tak nahnevala, že sa pomýlila a namiesto Dobrotková jej povedala Zlotová. Odvtedy jej Dušan nepovie inak ako Zlota.

Chudučká nezbedná tretiačka s dvoma vrkôčikmi na vrchu hlavy a okuliarikmi na malom nošteku.

Veselé dievčatko, ktoré býva aj s rodičmi v domčeku na vŕšku číslo dvanásť. Pán Dobrotka je policajt a doma má odložené ozajstné policajné putá. Raz ho Dorka tak nahnevala, že jej ich nasadil a pripútal ju k radiátoru. Dorka nemá sestričku ani bračeka, pretože pani Dobrotková povedala, že keby mala ešte jedného takého čerta, ako je Dorka, odviezli by ju do blázinca, a to nechce riskovať, lebo sa jej doma celkom páči. Keď aj pán Dobrotka raz povedal, že by mal celkom rád ešte i syna, pani Dobrotková povedala, vraj mu nemieni prirábať robotu tým, že bude rodiť nových delikventov[1]. No pán Dobrotka jej povedal, že aspoň tie kriminálne živly[2] nebude musieť naháňať kade-tade, ale bude ich mať doma. Ani to však pani Dobrotkovú nepresvedčilo, takže teraz má Dorka celú izbičku aj hračky iba pre seba. Ale keď zostane úplne sama, býva jej veľmi smutno. Potom prehovára rodičov, aby jej kúpili aspoň psíka, no mamina tvrdí, že psíkov deti dostávajú iba za odmenu. Takže si ho rozhodne nezaslúži.

Keď Dorka uteká dole ulicou, vrkoče jej poskakujú hore-dole ako malé žabky. No málokedy ju stretnete samú. Väčšinou chodia traja. Teda TriDé. A Dorotka je Dé číslo jeden. Druhé Dé je Darinka.

Tiež býva s rodičmi a so starkými na vŕšku v dome číslo trinásť a zo svojej izbičky vidí rovno na Dorkin písací stolík pod oknom. Keď si majú dievčatá písať úlohy, zatvoria sa do svojich izbičiek a Dorka potom cez okno Darinke vyplazuje jazyk alebo ukazuje dlhý nos a rožky. No jej špecialitou je škuľavý zajačik. Aj Darinka je tretiačka. No ona tú nezbednosť nemá vrodenú ako jej kamarátka, ona ju od nej skôr chytila ako nejakú nákazlivú chorobu. Najradšej by sa stále učila a čítala knihy, aby bola v triede najlepšia, no Dorka s Dušanom ju vždy namočia do nejakej neplechy. S Dorkou spolu sedia v jednej lavici už od prvej triedy. Darinka sa ešte stále nenaučila vyslovovať r, čo jej spôsobuje nemalé problémy. Keď sa jej ktosi opýta, ako sa volá a kde býva, odpovie:

„Volám sa Dalinka Glegolová a bývam na vĺšku číslo tlinásť.“ Ľudia sa na ňu neveriacky dívajú, lebo nevedia, či si z nich robí žarty alebo sa naozaj niekto volá Dalina a o ulici Na vĺšku tiež ešte nepočuli.

Aj keď ju naozaj veľmi trápi, že všetky deti sa r už dávno naučili, len ona nie, stále jej to akosi nejde. No teta logopedička hovorí, že nemá rečovú chybu, iba le-

nivý jazýček, ktorému sa nechce triasť pri vyslovovaní ŕŕŕŕ. Ani ona nemá bračeka či sestričku. Jej mamina povedala, že kým sa nenaučí správne vyslovovať r, nemôžu mať bábätko, lebo by sa od nej naučilo račkovať, v tomto prípade lačkovať.

„Nemôžem za to, že mám lenivý jazyk,“ vysvetľuje vždy, keď ju napomínajú alebo sa jej niekto posmieva. No najčastejšie sa jej posmieva Dušan, ktorý k tým dvom Dé patrí.

Tiež býva Na vŕšku v dome číslo štrnásť, hneď vedľa Dorotky. To je už len riadny lapaj! Niekedy Dorke závidí, že jej ocino je policajt. Ak ich raz vraj zatknú, ona bude mať aspoň protekciu a dajú jej miernejší trest. Vtedy Darinka akosi zbledne, pritúli sa k Dorke a pýta sa, či by ten miernejší trest otec policajt nevybavil aj pre ňu.

Jediný Dušan má brata. Volá sa Tomáš, chodí do deviatej triedy a tvrdí o ňom, že je obyčajný strachopud, lebo nechce pozerať strašidelné filmy. A keď náhodou niečo strašidelné zazrie, potom sa hrozne bojí a skôr, ako si večer zhasne v izbičke svetlo, skontroluje, či pod posteľou alebo v skrini nestriehne nejaká mátoha. Preto je maniak na kreslené rozprávky, ale hlavne na komédie, ktoré potom predvádza v škole. Inak na učenie je veľmi šikovný, zato ohromne lenivý. Doma sa mu vôbec, ale vôbec nechce učiť. Oveľa radšej pozerá telku a pri tom chrúme svoje obľúbené farebné burizony. Vlastne on tie svoje burizony chrúme stále. Keď sa mu mamina vyhráža, že mu ich prestane kupovať, úprimne sa zhrozí a povie:

„Ale mamina, to nemôžeš, ja som od tých burizonov úplne závislý!“

Nato mamina iba pokrúti hlavou:

„Škoda, že nie si závislý od učenia,“ zašomre, ale aj tak pri každom nákupe hodí dve vrecká burizonov do košíka.

Dušanovo jediné šťastie je, že sa rýchlo učí. Stačí, že niečo počuje a potom si to už ľahučko zapamätá. Ako jediný z triedy má ešte stále mliečne zuby. Zatiaľ čo ostatní spolužiaci už majú dospelácke zuby veľké ako lopaty na sneh, tie jeho detské sú malé, akoby si ich požičal od bielej myšky, ktorú chová jeho brat v akváriu. Často sa ich snažil nejakým spôsobom vytrhnúť, no držali ako prilepené sekundovým lepidlom. Vtedy sa mu Tomáš, vyškiera najviac. To ho tak jeduje, že je v tvári červený ako paprika. Vlasy má ryšavé, na lícach pehy a na očiach okuliare, ktoré si stále skladá z očí a potom ich celá trieda hľadá. Raz ich hľadali celé čítanie, lebo Dušan povedal, že bez nich vôbec nič nevidí. Tak hľadali. Aj pani učiteľka, aj Dorotka, ktorá ich sama cez veľkú prestávku zavesila na nástenku, aby bola sranda. Keď ich konečne ktosi objavil, bol skoro koniec hodiny, ale už nečítali, lebo pani učiteľka vyšetrovala, kto to urobil. Tvárila sa pri tom dôležito ako inšpektor Kolombo a deťom bolo do smiechu, lebo mali radosť, že nemusia čítať.

Až keď zazvonilo a pani učiteľka povedala, že nikoho nepustí z triedy skôr, kým sa nepriznajú, Dorotka sa prihlásila a priznala sa, že ich tam Dušanovi zavesila pred telesnou, aby sa mu nerozbili, a potom na to zabudla. Keďže sa pani učiteľke ospravedlnila, nedostala poznámku, ale pani učiteľka si o tom aj tak myslela svoje.

„To ti tak verím. Vraj Dobrotková! Chalanisko to mal byť,“ šomrala si pani učiteľka popod nos cestou do kabinetu. Ale čo, všetci traja sú rovnakí. Veď nie nadarmo ich volala TriDé z tretej Dé, čo v jej preklade znamenalo traja darebáci z tretej D alebo jednoducho – déčkari.

,,Dolka? Naozaj si na tie okuliale zabudla?“ pýtala sa Darinka šeptom, že ju okrem nej a Dušana nik iný nepočul. Dorka len neurčito mykla plecom a Dušan sa opýtal:

„Ty brďo, Gregorová, prečo Zlote hovoríš Dolka? Volaj ju Palacinka a nikto nespozná, že nevieš hovoriť r.“

„Teda vieš čo, Šulák? Ty si ale somál,“ bránila sa Darinka a Dušan sa začal rehotať ešte viac.

„Ozik, zajtra s vami do školy nepôjdem,“ oznámila Dorka a Darinka vyvalila oči.

„Myslíš, že ťa po dnešku už vaši nepustia?“ opýtala sa prestrašene.

„Si šiši, Gregorová, či? To by nebolo za trest, ale za odmenu. Keby ju chceli potrestať, tak by ju poslali do školy aj v sobotu a v nedeľu,“ vysvetlil Dušan múdro a čakal, kedy mu Dorka prisvedčí.

„Dnes budem spať u babky na sídlisku a ráno od nej pôjdem aj do školy,“ vysvetlila Dorka a Darinka si vydýchla. Už sa bála, že sa pani učiteľka bude sťažovať a Dorka dostane domáce väzenie do konca života.

No na druhý deň bolo Dorotkino miesto prázdne a nikto nevedel, čo je s ňou.

„Dara, kde máš kamarátku?“ vyzvedala pani učiteľka.

„Ja neviem, my sme spolu dnes do školy nešli...“ nestihla dopovedať, lebo sa otvorili dvere a do triedy sa vrútila zadychčaná Dorka.

„Dobrý deň, pani učiteľka, prepáčte, že idem neskoro, ale zasekla som sa cestou do školy vo výťahu,“ vysvetľovala Dorotka a pani učiteľka sa zhlboka nadýchla. Tvárila sa ako býk na koride[3], ktorý sa práve chystá nabrať na rohy toreadora[4].

„Dobrotková! Už mám tých tvojich klamstiev dosť! Dobre viem, že bývaš v rodinnom dome! A hádam správne, keď hovorím, že tam nemáte výťah?!“

„Ale pani učiteľka...“ Dorka sa jej snažila vysvetliť, že spala u babky na sídlisku a tam výťah majú, no pani učiteľka bola už taká zvyknutá na jej výmysly, že ju ani nenechala dohovoriť.

„Dosť, hovorím! Daj mi žiacku knižku!“ požiadala pani učiteľka prísne a natiahla k nej ruku. Dorotka už nič viac nepovedala. Smutne si zložila tašku a vybrala žiacku. Veľmi dobre si uvedomovala, že za toto si môže sama. Keby si už aj predtým nevymýšľala, teraz by jej pani učiteľka verila a ona by nemusela domov kráčať s červenou poznámkou na novej strane v žiackej knižke. Práve včera mamine sľúbila, že na tej novej strane budú už len jednotky a žiadne poznámky. Chcela predsa toho psíka. Ako má teraz pani učiteľke vysvetľovať, že sa naozaj zasekla vo výťahu aj napriek tomu, že býva rodinnom dome?

„Odteraz už nikdy nebudem klamať,“ zašepkala Dorka a sadla si na svoje miesto.

[1] Delikvent – páchateľ, vinník

[2] Kriminálny živel – zločinec

[3]Korida – býčí zápas

[4] Toreador – zápasník s býkmi

Dušan
a burizony

Ako som už spomenula, Dušan miluje burizony. No kto by už povedal, že také burizony môžu byť aj životu nebezpečné? No vážne. Dušan pri nich skoro prišiel o život až dvakrát. Napríklad: raz si ich doniesol aj do školy a keď zbadal, ako sa cez hodinu Darinka s Dorkou otáčajú, pozorujú toho hlupáka Šprocha a potom si niečo šuškajú, poriadne ho to naštvalo. Čo len na ňom tie baby vidia? Veď je nudný ako hodina hudobnej výchovy. Nie je s ním žiadna zábava a keby mal vymyslieť niečo vtipné, asi by sa mu zavarili mozgové závity.

V hlave mu hneď skrsol nápad. Kým pani učiteľka písala na tabuľu, potichučky vytiahol z tašky dózu s burizonmi a poriadne si v nich ponamáčal jazyk, až kým sa mu naň nenalepili tak husto, že mu z neho nebolo vidno ani kulilinček. Potom ho taký farebný vyplazoval na spolužiakov a otáčal sa do všetkých strán, aby ho všetci videli. Decká sa začali smiať, a to chcel Dušan dosiahnuť. Baby konečne prestali čumieť na Šprocha a všetci sa pozerali iba naňho. To bola nádhera! Pozerali sa naozaj všetci. Aj pani učiteľka.

„Šulák! Čo to má znamenať!?“ zakričala a všetci razom stíchli. Dušan chcel rýchlo schovať jazyk, no pritom sa nadýchol a burizony mu vbehli až do krku. So zatvorenými ústami začal kašľať, no nešťastné burizony sa napchali do nosa a vyskakovali mu z neho ako kúzelníkovi. Dušan sa dusil, až mu z očí tiekli slzy. Všetci sa opäť rozosmiali. Pani učiteľka k nemu priskočila a začala mu búchať po chrbte. S každým buchnutím mu z nosa vyskočili ďalšie burizony a decká sa išli popukať od smiechu. Pani učiteľka nevedela, či má zachraňovať Dušanovi život alebo tíšiť žiakov, aby ten rev nezačul aj pán riaditeľ a neprišiel zistiť, prečo sa jej žiaci správajú ako opice.

Keď Dušan konečne prestal kašľať a vysilený si položil hlavu na lavicu, decká stíchli. S napätím pozorovali, či sa pani učiteľke podarilo Dušana zachrániť alebo naopak.

„Žiješ?“ drmala pani učiteľka Dušana za plece a pokúšala sa zistiť, či mu život zachránila alebo vzala.

Zdvihol hlavu a pozrel sa na ňu červenými zaslzenými očami.

„Ži-jem,“ zachrapčal, premáhajúc kašeľ. Pani učiteľka si zhlboka vydýchla.

„Žije,“ skonštatoval Šproch sklamane a hodil rukou. Prelomil tým hrobové ticho, ktoré na malú chvíľu v triede zavládlo. Decká sa okamžite začali rozprávať o tom, čo sa práve udialo, a niektorí dokonca napodobňovali, ako sa Dušan dusí a kašle a ako mu z nosa vyskakujú burizony. Bola to potupa, akú už dávno nezažil. Chytil si rukami hlavu a najradšej by sa nevidel.

Keď zazvonilo, k jeho lavici pribehla Dorka s Darinkou.

„Naozaj žiješ, Šulák?“ opýtala sa Dorka úplne zbytočne, lebo všetci videli, že naozaj žije.

„Jasná páka, Zlota. Čo nevidíš,“ odpovedal a ani sa na baby nepozrel.

„Vieš, že si mohol zomlieť?“ dohovárala mu Darinka, no nestihol odpovedať, lebo ju odrazu drgol Dávid, ktorého nikto nemal rád a to ani nie preto, že prepadol, ale preto, lebo sa každému iba posmieval.

„Ti šije, Gregorová? Koho by zomlel? Mal čo robiť, aby sa tými burizonmi nezadrhol,“ utrúsil posmešne, čím si nerobil žarty iba z Dušana, ale aj z Darinky. To Dorku poriadne nahnevalo. Z jej kamošov si uťahovať nikto nebude. A už vôbec nie chalan, ktorý je taký hlúpy, že nedokáže zvládnuť tretiacke učivo.

„Vieš čo, Dávid? Choď sa učiť, aby si nemusel aj ďalší rok v tretej triede stráviť!“ zavolala za ním a chytila Darinku okolo krku.

„Nič si z neho nerobte,“ utešovala zahanbených kamarátov.

Inokedy chcel Dušan nastrašiť brata v jeho izbe, no netušil, že si tam potajomky doviedol spolužiaka Filipa a spolužiak Filip si tam samozrejme tiež potajomky doviedol svojho verného psíka – vlčiaka Bruna.

Dušan si namočil celú tvár vodou, burizony vysypal do misky a potom do nich strčil hlavu. Keď ju vytiahol, bola celá pokrytá farebnými burizonmi a Dušan pri tom vyzeral, akoby kdesi v divokej Afrike chytil nejaký nebezpečný vírus a teraz mu tvár pokryli samé farebné vredy. Zakrádal sa do Tomášovej izby, otvoril dvere a zareval ako hnedý medveď. Chlapci sa naozaj zľakli. Aj vlčiak Bruno sa zľakol. Okamžite vyskočil a vrhol sa na votrelca skôr, ako mu v tom mohol Filip zabrániť. Vtedy sa chlapci zľakli druhýkrát, ale teraz sa vyľakal už aj Dušan. Skríkol ešte raz, no to už na neho Bruno vyskočil a prednými labami ho zvalil na zem. Vtom zacítil sladkú vôňu burizonov a namiesto toho, aby sa zahryzol do Dušana, začal mu olizovať celú tvár, až to nahlas mliaskalo. Nakoniec sa to skončilo smiechom. Hlavne vtedy, keď Bruno vopchal svoj jazyk Dušanovi až do nosa. Strašne to šteklilo a navyše Dušan nemohol dýchať, no trochu sa bál Bruna odstrčiť, aby sa nenahneval, lebo netušil, čoho by bol nahnevaný Bruno schopný. Čo keby mu zahryzol do krku alebo do nosa? Radšej na to nechcel ani pomyslieť.

Aj keď nakoniec všetko dobre dopadlo, Dušan si predsa len povedal, že so strašením prestane.

A Tomáš? Ten poslal Filipa aj s Brunom domov a poprosil ho, aby nabudúce prišiel radšej sám bez Bruna. Lebo aj keď mu Dušan občas liezol na nervy, mal ho rád a nechcel, aby sa mu niečo stalo. Napríklad, aby mu Bruno odhryzol hlavu.

Koniec ukážky