Maxim E. Matkin

Nie na ústa (ukážka)

Elektronická kniha

Text © Maxim E. Matkin, 2011

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2011

ISBN 978-80-556-0234-9

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne, bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Už som povedal takmer všetko, čo som chcel.

Aj čo som mal.

Zostáva mi len zaznamenať, ako žije človek,
ktorý v istom čase urobil moje rozhodnutia.

10 nocí, ktoré otriasli mojím svetom a zmenili ho.

Deň nula - štvrtok

MIMIKRI: Ťuk ťuk.

MIMIKRI: Si ešte tam?

Veta svietila na obrazovke ako maják pomýlenej loďke na ceste za šťastím a naplnením.

MIMIKRI: Haló?

MIMIKRI: Stalo sa ti niečo?

Vstal som od stola a šiel som si urobiť kávu. Mimikri potrebuje trochu vydusiť. Viete, ako zistíte, že s týmto človekom môžete hrať rôzne viac či menej bolestivé vzťahové hry? Že je pripravený riskovať, manipulovať, byť manipulovaný, že je ochotný pristúpiť na rôzne formy duševného sadizmu či masochizmu? Pozrite si jeho profil na sociálnych sieťach. Ak môže odkliknúť SINGLE alebo VO VZŤAHU alebo JE TO ZLOŽITÉ a on či ona zvolí JE TO ZLOŽITÉ – je to váš človek. Tiež hráč, čo si pokojne napichá pod nechty špendlíky.

MIMIKRI: Počítam do troch a potom sa odpojím. Jeden.

MIMIKRI: Dva.

Z palubného denníka idiota:

Žijem jednoduchý život. Ohlodaný až na kosť. Som unavený. Nič nemám. A mal som, kým som to nerozdal alebo ma o to neobrali. A neviem ani ako, ale je mi to jedno. Tak filozoficky. K. I. S. S. Keep It Simple, Stupid. Nekomplikuj to, ty dement. Ak má niečo aj jednoduché riešenie, tak je pravdepodobné, že je najsprávnejšie. Najjednoduchšie a najsprávnejšie je byť sám. Nevyliezať z domu. Nevstupovať do vzťahov s inými ľuďmi. Nič nevlastniť. Po ničom neprahnúť. Po láske netúžiť a nenávisťou nestrácať čas. Nie že srať na svet. Len ho mať na háku. Pohybujem sa bez záťaže, bez kyslíka a iných harabúrd, s ľahkosťou horolezca, ktorý nemusí nevyhnutne počítať aj s cestou späť do základného tábora.

MIMIKRI: Tri.

MIMIKRI: No dobre, tak do päť.

Číňania vraj hovoria Usmievaj sa a zabudni na to. Ja hovorím Píš a netráp sa. Alebo Nepíš a nesťažuj sa. Vedomé ničnerobenie je niekedy účinnejšie než stavať katedrály, kupovať volvá a platiť bilbordy s textom PREPÁČ, MILUJEM ŤA.

Sadol som si k stolu, kochal sa písmenami, ktoré mi posielala Mimikri, neurotickými vetami, netrpezlivo naťukanými umelými nechtami na klávesnicu. Odpil som si z hrnčeka s nápisom Nemusíš bojovať, aby si zvíťazil, ktorý mi dala matka na Vianoce. Boli to také šaolinské Vianoce, tuším že pred rokom, keď sme sa všetci prítomní zubami–nechtami držali a snažili sa nevyskočiť z okna, a tak sme sa obhadzovali dušespytnou literatúrou a dvanásťročnou whisky. Situácia sa odvtedy zafixovala tam, kde bola, takže sme teraz stále všetci uprostred duševného prerodu a sami, akurát, že to celé je už podstatne menej sexy než pred časom.

MIMIKRI: Štyri.

MIMIKRI: Päť.

MIMIKRI: Odpájam sa! Krucinál! Odpájam sa!

Napísal som:

SHELDON: Prepáč.

MIMIKRI: Nemôžeš ma namotať a zmiznúť z obrazovky.

SHELDON: Môžem, ako vidíš.

MIMIKRI: Vieš čo, ja idem off. Som naštvaná.

SHELDON: Zomriem bez teba.

MIMIKRI: Tak si zomri. Čo iné než okamžitú smrť si zaslúžia hulváti, ktorí nechajú čakať dámu?

SHELDON: Humanistka ako vždy. Dúfam, že to bude rýchle a bezbolestné.

MIMIKRI: A ja dúfam, že budeš trpieť jak v rumunskom filme.

SHELDON: Mal som ťa rád. Vlastne som ťa miloval.

Odpojila sa.

Odpil som si z kávy. Pozrel som na čas zobrazený v rohu obrazovky. Koľko to bude trvať? Dve minúty? Päť?

Pripojila sa.

MIMIKRI: Žiješ?

Tri minúty. Kam tento svet speje? To nevie včas vyhodiť počítač do kontajnera? To už nezažijem žiadne vzrušenie z predpovedí, ktoré sa nemusia splniť?

Nedopitá káva na dne hrnčeka bola studená. Chcelo sa mi vliezť do horúcej vane a do postele. Bolo načase to dotiahnuť a mať pokoj.

MIMIKRI: Hej! Žiješ?

Tak som sa teda nadýchol a šiel som na to.

SHELDON: Vidíš, ešte aj s tým umieraním čakám na teba.

MIMIKRI: Nehovor.

SHELDON: Prečo tie najpravdivejšie vyznania vyzerajú tak málo uveriteľne?

MIMIKRI: Prečo? Lebo ťa poznám.

SHELDON: Poznáš len moje vonkajšie ja. To, čo len reaguje na svet, ktorý pokladáme za neľútostný. Moje vnútorné ja je krehké a túži po pohladení a pochopení. Tak ako tvoje.

MIMIKRI: Na to si ako prišiel?

SHELDON: Lebo navonok si rovnako tvrdá.

MIMIKRI: Nie som tvrdá. Som len poučená.

SHELDON: Ospravedlňujem sa.

MIMIKRI: Za čo?

SHELDON: Za všetko. Za všetko nepríjemné a zraňujúce, čo som ti spôsobil. Som slon v porceláne, ale miloval som ťa od prvého okamihu, ako som ťa uvidel.

MIMIKRI: Vtedy vo výťahu?

SHELDON: Áno.

MIMIKRI: Ale prvýkrát si ma videl na fotke, nie?

SHELDON: Zakaždým ako prvýkrát.

MIMIKRI: Dopovedz mi to s tým Mont Blancom.

SHELDON: Zaujíma ťa to?

MIMIKRI: Áno.

SHELDON: Nezabudla si od rána?

MIMIKRI: Chcem vedieť, ako sa ten príbeh skončil.

SHELDON: Tak príď na langustu.

MIMIKRI: Kam?

SHELDON: Sem. Ku mne.

MIMIKRI: Teraz?

SHELDON: Áno.

MIMIKRI: Prečo?

SHELDON: Lebo žijeme len raz. Možno sa takáto chvíľa nebude už nikdy opakovať.

MIMIKRI: A nebudeš ma obťažovať?

SHELDON: Iba ak by si ty sama chcela.

MIMIKRI: Nechcem.

SHELDON: Ok.

MIMIKRI: Naozaj nie.

SHELDON: Rešpektujem to.

MIMIKRI: Provokuješ?

SHELDON: Nie viac než zvyčajne.

MIMIKRI: Ale žiadny Rasputin a podobné veci.

Rasputin je z kategórie vecí, na ktoré je ťažké odpovedať správne. Správna odpoveď síce existuje, ale ja ju nemám ako vedieť.

SHELDON: Jasné, žiadny Rasputin.

MIMIKRI: Haló?

SHELDON: Áno?

MIMIKRI: Berieš sedatíva? Si to ty?

SHELDON: Nie som si istý, vieš, ako to je s identitou v dnešnom svete.

MIMIKRI: Čo sa odpovedá na Rasputina?

SHELDON: Poviem ti, keď prídeš.

MIMIKRI: Ak si nespomenieš, neprekročím prah.

SHELDON: Ok.

MIMIKRI: A nechodíme spolu. Už spolu nechodíme, nezabudni. Neklapalo nám to. Ideme sa len porozprávať.

SHELDON: Jasné. Nechodíme. Iba keby si zase chcela.

Odpojila sa.

Vybral som z mrazničky sáčok s langustou, vyšiel von a zazvonil v byte o poschodie vyššie. Otvoril mi majiteľ malej firmy s počítačovou technikou, ktorý si necháva hovoriť Sheldon a rád by opäť zbalil svoju frajerku, ktorá ho už dvakrát odkopla ako psa. Keď som mu povedal, že láska jeho života dorazí o chvíľu do jeho bytu a má chuť na langustu, prvotné nadšenie vystriedala panika:

– Chce sa hádať?

– Chce sa rozprávať o Mont Blancu.

– Znamená to sex?

– Podľa všetkého áno.

– Si boh, vieš to?

– Snažím sa to vytesniť.

Sheldon sa šťastne usmial a odhalil kus niečoho zeleného, možno špenátu, medzi prednými zubami. V okväckanom tričku s piktogramami dvojíc v rôznych kopulačných pozíciách vyzeral ako ilustračný obrázok k článku s názvom TAKTO NIE. No ale ak je človek sám doma, môže byť aj v medvedej koži, je to jeho vec.

– A čo o Mont Blancu? – spýtal sa zrazu.

– Stačí, keď povieš, že potom ten človek zišiel dolu a volal sa Štefánik.

– Ty si ju pre mňa zbalil na Štefánika?

– Na Štefánika sa balí najlepšie.

– Nebude mi z toho nič? Ako sa to varí? Ako sa to je? – spýtal sa pri pohľade na obsah sáčku, zvoľna sa mu topiaci v rukách.

– Nájdi si na internete, – povedal som mu. – Máš na to hodinu a pol.

– Povedala, že príde o hodinu a pol?

– Nepovedala, ale toľko jej bude trvať, kým si umyje vlasy, oholí nohy, urobí si mejkap, trikrát sa prezlečie, zavolá si taxík a dopraví sa sem, – povedal som.

Sheldon sa uškrnul.

– Ty ju nepoznáš, – povedal. – Toto všetko jej zaberie aspoň tri hodiny, takže ja sa stihnem osprchovať, aj tu upratať a povysávať, keby to chcela robiť hneď za dverami na koberci. Čo som dlžný?

– Nič. Vzkriesil si mi harddisk.

– Keby som bol cudzí, čo by som bol dlžný?

– Na tento druh služby mám sadzbu 100 eur.

– Máš ich u mňa.

– Jasné, – povedal som a pohol som sa na odchod. Potom som si spomenul na kľúčové slovo a spýtal som sa, čo je to v ich súkromnom slovníku ten Rasputin.

– Súvisí to s istými sexuálnymi praktikami, – povedal Sheldon trochu v rozpakoch.

– Rasputin?

– Mal vraj veľkého vtáka.

Podľa výrazu jeho tváre mi došlo, že bude lepšie nepýtať sa ďalej. Šiel som domov, dojedol zo škatule zvyšok pizze, otvoril som si fľašu a dúfal som, že kým hore schodmi vyklopkajú opätky Sheldonovej staronovej lásky, budem už spať.

Ešte som nezhasol, keď mi pri dverách zazvonila bývalá frajerka. Moja. Posledná bývalá frajerka, ak sa medzi frajerky rátajú len tie, ktoré si pamätáme z viacerých ročných období. Psychologička. Menom Foxy, podľa tej pesničky Jimiho Hendrixa. „A cute little heart breaker.“ Momentálne balansovala na desaťcentimetrových podpätkoch a na alkoholickej špičke.

– Bože, to si už v župane? – spýtala sa ma vydesene a držala sa pritom zárubne ako herci Titanicu v posledných minútach filmu.

– Nie už. Ešte.

– Tebe sa dá len závidieť.

– Čo konkrétne?

– Nadhľad predsa, – povedala Foxy, oprela sa o mňa a ďalej už nevládala urobiť sama ani krok.

Zdvihol som ju na ruky a preniesol cez prah. Mala krátke čierne šaty, modrinu na stehne, voňala potom, parfumom a zlatou tequilou.

V obývačke na gauči dočasne ožila naspídovaná všetkými tými kaktusmi, čo mala v sebe, a začala mi objasňovať teórie o tom, že málo radosti zo života znamená, že mám v žilách málo maďarskej krvi. A že antidepresíva sú svinstvo, ktoré berú len tí ignoranti, ktorým nevadí, že si nimi pokazia dobrý dojem z alkoholu. Z monológu nevyplynulo, prečo vlastne prišla.

– Chcela by som ti pomôcť, – povedala zrazu.

Hrkotala náramkami, ktorých mala plné zápästia, a vyzeralo to, že skôr ona by potrebovala od niečoho si uľaviť, od niečoho, čo ju zväzuje a brzdí, ako tie náramky, a nie iba na rukách, ale aj tak nejako celkovo.

– Pomôcť, – zopakovala znovu, akoby sa zasekla pri zvuku toho slova, ktoré jej, ako to už v podobných stavoch býva, prišlo zrazu veľmi čudné, priam absurdné, a udivilo ju, že si to až doteraz nikdy nevšimla.

– Pomôcť? – spýtal som sa, aby v tom alkoholickom údive nezostala sama.

– Pomôcť, – povedala a zrazu sa mi zdalo, že sa jej konečne podarilo odlepiť od seba význam slova a jeho zvuk.

– Ľudsky alebo odborne? – spýtal som sa. Jej odborné rady ma kedysi vytáčali do nepríčetna.

– Nemusíš ma stále spochybňovať.

– Baví ma to.

Stále hrkotala tými náramkami ako okovami. Strašne sa mi chcelo povedať jej, aby si ich dala dole, ale keď som pozbieral všetky sily, dokázal som to nutkanie potlačiť.

– To ťa nemôže baviť. Koho baví holdovať cynizmu? Len úplných zúfalcov, – povedala pomaly, takmer súcitne.

– To ty si mi povedala, že mám v sebe lúzeršém.

– Nemyslela som to tak.

Vyzerala podivne rozorvane, ako niekto, kto môže v nasledujúcej minúte urobiť čokoľvek. Žmolila v prstoch okraj krátkych šiat. Hrýzla si dolnú peru až do krvi.

– Nemal by si sa tak opúšťať, – povedala mi zrazu uprostred snahy zaostriť na mňa pohľad.

– Neopúšťam sa, – povedal som.

– Keby si sa neopúšťal, nebol by si takýto opustený.

– A kto ma naposledy opustil?

– Nejaká fuchtla, – vyhlásila Foxy. – Teda ja.

– Nechceš kávu? – spýtal som sa preventívne, lebo som sa bál pokračovať v tejto debate. Kultivovaný alibizmus a choreografické uhýbanie sú tie vlny, na ktorých sa mi surfuje najlepšie.

– Chcem, – povedala.

Šiel som do kuchyne a zapol kávovar. Bolo pol druhej v noci a nechcelo sa mi spať. Kedysi som kdesi natrafil na článok o tom, že akýsi nemecký profesor vymyslel metódu liečenia depresívnych pacientov kontrolovaným nočným bdením. Desať nocí v presne určených hodinách nesmiete spať a keď si na jedenástu noc konečne ľahnete, ráno zistíte, že sa cítite omnoho lepšie. Keď som si ten článok vtedy odložil, myslel som si, že by som podľa neho mohol niečo napísať. Nejaký detektívny príbeh, ktorý by sa odohral za desať nocí. Taký film noir v románe. Tma, zločin, vášeň, plášte, klobúky, cigarety, osamelý hrdina a nočné ulice mokré od dažďa. Teraz som mal pocit, že ak mi tá nemecká teória má na niečo byť, tak aby sa mi uľavilo ako pacientovi.

Doniesol som Foxy kávu a spýtal sa jej, či by mi robila antispánkového protidepresívneho kouča.

– Zase profesor Berger? – spýtala sa ma znechutene.

– Aké zase?

– Už asi dvakrát, vždy v opitosti, si odo mňa chcel, aby som nad tebou bdela.

– A ty?

– Mne sa nad tebou bdieť nechce.

– Nemusíš tu bývať. Len mi občas zavoláš, či mi z toho ešte nehrablo.

– Ale veď to je blbosť.

– A nebola si to ty, čo si spletala niečo o vylučovaní kortizolu, keď sme sa bavili o tom, čo sa dá robiť s pacientmi, ktorých nechceme štopať psychofarmakami?

– Ty nie si pacient. Iba sa príliš pozoruješ.

– Pozorovaním sa udržujem pri živote.

– Prečo neriešiš radšej podstatné veci? – spýtala sa.

– A to sú ktoré? – spýtal som sa pre zmenu ja.

– Nemáš cukor?

Zdvihol som sa a odišiel jej po cukor. Ešte sa mi zdalo, že z obývačky volá, že dones veľa, ale je možné, že som len halucinoval.

Keď som sa vrátil, náramky ležali na zemi a ona spala prevesená cez operadlo v takom nezmyselnom uhle, že to takmer odporovalo predstave, že má aj kosti.

Vyzul som jej tie šialené štekle a takú mľandravú preniesol do spálne. Rozdiel medzi tou istou opitou vedomou a opitou bezvedomou ženou je asi v sto kilách živej váhy navyše. Táto skutočnosť ma zakaždým vie nanovo prekvapiť.

Položil som ju do postele a ľahol si k nej. Od istého času v podobných situáciách nechodím spať na gauč. To je ten druh galantnosti, ktorý je historicky prekonaný a netreba na ňom pokrytecky bazírovať, zvlášť, ak sa týka dvojice, ktorá už v jednej posteli neraz ležala, súložila, nesúložila, spala, bdela, čítala, jedla, vracala, plakala, smiala sa a premýšľala o apokalypse.

V tme som sa díval, ako sa spolu s jej dychom dvíha paplón, ktorým bola prikrytá. V poslednom čase tu nemám často spoločnosť.

Potom sa zrazu pohla, otočila sa ku mne a pohladila ma po tvári.

Díval som sa na ňu.

Mala zatvorené oči a usmievala sa.

– Uvaril som ti kávu, – povedal som jej. – Máš v nej aj cukor.

– Nepotrebujem kávu, – zašepkala. – Ani cukor.

– A čo potrebuješ?

– Aby si bol bližšie.

Strčila mi do dlane svoje nohavičky. Kúsok vlhkej čipky.

– Si si istá?

– Nie som taká opitá, aby som nevedela, čo robím.

– Nedokázala si chodiť.

– Už sa to zmetabolizovalo, – povedala a strčila mi jazyk do úst. – Ja som na chlastanie talentovaná.

– Vidím, – povedal som, keď som sa mohol nadýchnuť.

– To je moje alibi.

– Potrebuješ alibi?

Tie šaty sa nedali vyzliecť. Boli úzke a zips bol na nejakom tajnom a v tme nevypátrateľnom mieste. Dali sa však vyhrnúť, a to úplne stačilo.

Kedysi mi Foxy vysvetľovala, že keď je opitá, musí sa pekelne sústrediť, aby mala orgazmus. Že jej to promile v krvi nejako bráni v hladkom katapultovaní sa až k bráne raja. Teraz jej napodiv nebránilo. Hlasno stonala, potom kričala, potom sa na mňa dívala široko otvorenými očami z inej dimenzie.

Rozplakala sa a bozkávala ma do dlaní. Nepýtal som sa na nič, aj tak by mi nič nepovedala. Potom ma chytila a držala sa ma pevne, akoby očakávala príchod tornáda a ja som mal byť záruka, že ju to nikam neodnesie, len sa musí držať. Prišla ku mne práve takto, aby mala v alkohole sama pred sebou poľahčujúcu okolnosť pre veci, ktoré bola aj tak rozhodnutá urobiť? Nechcelo sa mi nad tým premýšľať. Zaspal som niekoľko sekúnd po nej, celkom plynulo a bez námahy, tak ako sa mi to nepodarilo už celé týždne.

Nadránom už v posteli nebola. Zostalo mi po nej pár dlhých vlasov na plachte a na stole lístok. Bolo na ňom napísané: Požiadal ma o ruku a ja som povedala áno.

Prvá noc – piatok

Z palubného denníka idiota:

Na hrazde vrazenej vo dverách do kuchyne som sa zdvihol dnes ráno tridsaťkrát. Keby som chcel urobiť sto klikov alebo sklapovačiek, urobím ich. Ale to by som sa už fakt cítil ako odsúdenec zatvorený v cele smrti alebo ako Robert de Niro v Taxikárovi, keď mu už definitívne preskočilo a rozhodol sa nastúpiť cestu spasiteľa. Ja nie. Ja len zisťujem, že hardvér toho vydrží viac ako softvér. Môžem vstať, umyť sa, oholiť sa, obliecť sa, upratať, môžem nahádzať veci do pračky, uvariť kávu, poliať fikus, ale už nemôžem zdvihnúť rolety a vyjsť von do potravín kúpiť chlieb, pretože to by znamenalo kontakt s vonkajším svetom a na ten sa teraz necítim. Okrem toho by som musel čeliť pohľadu na všetkých tých ľudí, čo sa ponáhľajú ulicami za jasnými a celkom malichernými cieľmi a tiež obligátnemu záujmu predavačky v potravinách, s ktorou teraz absolútne nemám chuť flirtovať. A vôbec, kedy sa to stalo, že nechuť komunikovať s ľuďmi sa rozšírila aj na nechuť komunikovať so ženami?

– Počítajú sa medzi ženy aj rodinní príslušníci? – spýtala sa ma sestra telefonicky okolo obeda. – Nechcela by som ti narúšať bohumilé chvíle univerzálnej skľúčenosti.

– Čo potrebuješ? – spýtal som sa ignorujúc jej momentálnu vrtuľu.

– Manžela, – povedala. – Môže byť aj ojazdený.

– Na tento kšeft ma už nenahovoríš. Ty nespolupracuješ a ja potom musím upratovať miesto činu.

– No dobre, tak mám iný kšeft. Neo a Trinity uprostred Matrixu. Príbeh pokračuje.

– Aký Príbeh pokračuje? Už dvakrát som ju preňho zbalil, mali mať v piatok stretnutie niekde na lezeckej stene. Čo sa stalo?

– Ja neviem, ale nástojčivo sa dožaduje ďalšej šance.

– Je to idiot, nech si ju balí sám, nebudem mrhať časom na ignorantov.

– Zaplatí ti dvojnásobok.

– Nech si ten dvojnásobok láskavo strčí do riti.

– Bude ma otravovať celé dni. Nemôžeš sa premôcť?

– Prečo by som mal baliť celkom sympatickú babu pre nejakého kreténa?

– Prepáč, možno sa mýlim, ale toto znie, akoby si mal morálku.

Zasmiala sa v telefóne, akoby bolo na čom.

– Ok, tak mu povedz, že za trojnásobok a naposledy, – povedal som.

– Dám ti vedieť, – povedala sestra.

– Štvornásobok, – povedal som.

– Morálny a na prachy, – povedala na moju adresu a zložila.

Prehrabal som mrazničku, hodil do hriankovača zmrznutý kus chleba a ešte ani nestačil vyskočiť von opečený a celý akosi menejcenný ako trest za moju chatrnú psychickú kondíciu, už volala sestra zase s tým, že za štvornásobok, naposledy, ale do troch dní. Snažil som sa predstaviť si niečo, čo si za tie prachy kúpim, aby som sa vnútorne motivoval, ale to by som musel byť chudobnejší, aby to fungovalo. A viac materiálne vyprahnutý. Ako mám robiť tento druh práce, keď sa mi nechce?

– Rob so sebou niečo, – povedala mi sestra veľmi originálne. – Si tieňom seba samého.

– Svoj tieň som prijal, – povedal som. – To je prvý krok k osobnostnej celistvosti, nie?

– Neprijal si ho, stal si sa ním. A tie psychologické haluze vešaj na internet, nie sebe nad posteľ.

– Nad posteľou mám fotky z Hubblovho teleskopu, aby som vedel, aký veľký som v pomere k všehomíru, – povedal som a decentne zložil.

Vzápätí sa mi ozval kamarát z vyhlásenej PR agentúry s neodolateľnou ponukou, aby som sa zúčastnil na zveľadení facebookovej stránky bližšie neurčenej politickej strany. Trošku tých mladých treba podchytiť a to ja predsa viem, trochu dravosti, trochu drzosti, trochu sexepílu a hneď sa to odrazí na preferenciách. Spýtal som sa, čo je to za politická strana. Povedal, že mi to povie, až keď podpíšem zmluvu o mlčanlivosti, ktorá je dodatkom zmluvy o vykonaní práce.

– Prečo by som to robil? – spýtal som sa.

– Pre peniaze, ako všetci, – povedal on.

– Toľko nemáte.

– Tak zo zvedavosti.

– Preceňuješ moju zvedavosť.

– Tak čo ti mám sľúbiť? – spýtal sa unavene.

– Lobotómiu a vlastný ostrov v Tichomorí.

– Volám ti z práce.

– Komu si povedal, že ma naverbuješ?

– Šéfovi.

– Tak povedz, že si to ešte musím rozmyslieť a že zavolám.

– To znamená čo?

– Čo to znamená, keď to povieš ty nejakej svetluške?

– Prečo nechceš? – vzdychol si. – Bola by sranda.

– Každý proste predávame dušu diablovi v inom obchode.

S poslednou ponukou dňa sa mi ozvala Princezná. Moja bývalá manželka. Či u mňa môže na noc zostať náš syn. Mimo dohodnutých termínov. Nie je môj nepárny víkend, ani moje tri týždne letných prázdnin, ani môj druhý a štvrtý štvrtok v mesiaci. Ako je možné, že takej skvelej organizátorke so železným harmonogramom situácia prerástla cez hlavu do tej miery, že zavolala mne a s prehnanou zdvorilosťou sa ma spýtala, či nemám iný program? Chystal som dnes opäť piť zo dna vulkánu, chcelo sa mi povedať. Ale nepovedal som to. Nemal som energiu na hádku, ani na mrazivé mlčanie, ktorému by som musel vzdorovať nasledujúce týždne. Som rozvedený otec, čo si odkladá svoje rodičovstvo do kalendára, tak teda držím hubu a krok a vychádzam v ústrety, keď mi zavolajú.

– Kam mám poňho ísť? – spýtal som sa.

– To je zariadené, – povedala Princezná. – Čakaj doma. A ďakujem.

Tak som teda prezliekol periny, premohol som sa a zišiel som dolu do obchodu kúpiť chlieb a monte a zvyšok času som sa rozhodol stráviť výrobou grafu znázorňujúceho, v ktorých hodinách mám v ktorý deň spať. V rámci liečby depresie podľa profesora Bergera.

Medzičasom sa však ozval stály klient s krycím menom Onassis, ktorý moju prebujnenú kreativitu využíva vždy vtedy, keď potrebuje niekde zaujať originalitou, a keďže sa chce tváriť, že to má z vlastnej hlavy, nemôže to zadávať z firmy agentúre. Takže som mu už vymyslel, čím prekvapiť manželku na dvadsiate piate výročie svadby, čo povedať zamestnancom na vianočnom večierku, kam zobrať milenku na dovolenku a čo robiť s pocitom, že kríza stredného veku už po ňom naťahuje svoje studené lepkavé prsty, aby ho chytila zozadu za zátylok práve vtedy, keď sa nepozerá a zdá sa mu, že je v bezpečí.

Ospravedlnil sa, že to potrebuje hneď, a fučal mi pritom do slúchadla, ako mi medzičasom vysvetlil, oblieka sa a nevie sa rozhodnúť medzi jednotlivými stupňami formálnosti. Počkal som si, či sa mu pomedzi vzdychy a sťažnosti na celý svet podarí zo seba vyžmýkať podstatu problému.

– Prípitky, potrebujem od vás nejaké prípitky, – povedal utrápene. – Ale nie obyčajné prípitky, ale také košaté, viete, oni sú Azerbajdžanci, tí, čo s nimi budem dnes piť, a oni majú prípitky aj na desať minút jeden. Som sa s nimi minule cítil jak taký trtko. My u nás povieme Na zdravie a oni... Ja neviem, kde na to chodia, spomenú aj vrch Bazardüzü, aj Rusov a potom sa cez cenu ropy dostanú k vlastnej starej matke a kameňu mudrcov. Nakoniec tam aj niečo zaspievajú, a čo ja s nimi?

– Spievať neviete? – spýtal som sa.

– Zbláznili ste sa? Ja potrebujem nejakú autoritu, urobiť s nimi obchod, a nie aby mi volali záchranku, že mám niečo s nervami. Ja potrebujem od vás dostať tú košatosť, viete, oni v tom vyrástli a my to nevieme, lebo nás tak nevychovali. My sme tí mlčiaci Slováci. Do krčmy, tam niečo popiť, úsečne si niečo povedať, samé holé vety, dať si po papuli, ale len tak neškodne, a zase ísť ukrivdene makať na panské. My nevieme vychutnávať. Nevieme rozmýšľať. Nevieme filozofovať. Nevieme ani tie skurvené prípitky vymýšľať na počkanie.

Tak som mu teda povedal, že urobím, čo budem môcť a čo je v mojich silách za hodinu a dvadsať minút, čo bol náš spoločný časový limit, pretože presne toľko potreboval neprípitkový slovenský úspešný šesťdesiatnik na to, aby trafil do dierok manžetovými gombíkmi, nastúpil do auta a kým ho šofér vyklopí niekde pred drahou reštauráciou vo Viedni, bude sa musieť to, čo mu pošlem do jeho BlackBerry, aj naučiť naspamäť.

Takmer hodinu som hľadal podklady na všetkých možných amerických aj ruských serveroch. Ak chce spraviť biznis s Azerbajdžancami, tak by cez tie prípitky mala nenápadne presvitať jeho hlboká znalosť a fascinácia minulosťou aj prítomnosťou Azerbajdžanu. Volajú ho Krajina ohňa podľa horiacich chrámov zoroastriánov, sú tu paralely so Slovákmi, tiež boli takí nespravodlivo ukrivdení a utláčaní. Majú tam ropu aj náhorný Karabach, všade okolo sú mocnejší a expanzívnejší susedia, čo by si z nich radi odhryzli. Príslovia a porekadlá, nejaký vtip. Pripravil som päť obsiahlych prípitkov a päť stručnejších, ak to po každom prípitku hodia do seba na ex, tak im na artikuláciu ku koncu večera bude stačiť aj Na zdravie. Vyúčtoval som stovku plus stopercentný príplatok za expres vybavenie a vrátil som sa k svojim spánkovým grafom. Za dnešok som si už na skyvu chleba zarobil.

MAXIM E. MATKIN

Nie na ústa

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2011

Editorka Mária Štefánková

Korigovala Zuzana Šeršeňová

Návrh obálky a fotografia na obálke Bobo Boška

Zalomenie Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tlač Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0234-9

www.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012