Dominik Dán

UZOL 

(ukážka)

Elektronická kniha

Text © Dominik Dán 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2012

ISBN 978-80-556-0790-0

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Mesto, príbeh a všetky osoby v tejto knihe sú
vymyslené a akákoľvek podobnosť so skutočnými
udalosťami je čisto náhodná, hoci sa môžu
niekomu zdať akési povedomé...

Fidem qui perdit, nil potest ultra perdere.

Kto stratil dôveru, nemôže už nič viac stratiť.

(Publilius Syrus)

Venované Jozefovi Schmidtovi,
na jeho večnú pamiatku.

Za odborné rady a neoceniteľnú pomoc ďakujem

MUDr. Ivete Čiernej, PhD., Zuzane Hanzlovičovej,

Mgr. Eduardovi Mataninovi, Michalovi Němcovi,

MUDr. Denisovi Valentovi, PhD., MUDr. Jaromírovi

Chorváthovi,MUDr. Dušanovi Rapošovi, CSc., MPH.

1

Marec 1988

Nad vojenským letiskom Kuchyňa na Záhorí nelietali ani vrany.

Pršalo, blýskalo sa a tlaková níž vyčíňala v celom letovom priestore. Základňa ťažkých dažďových oblakov bola vo výške šesťdesiat metrov, všetko, čo malo krídla a aspoň kúsok zdravého rozumu, sedelo na zemi.

Meteorológovia ukázali pilotom synoptické mapy, povedali im predpoveď na dva dni a všetkým bolo jasné, že dnes ani zajtra si nezalietajú. Všade naokolo sa ženili čerti a lialo ani z krhly. Okrem toho severák fičal rýchlosťou tridsaťdva metrov za sekundu a oblačnosť bola osem osmín. Počasie sa malo ešte zhoršiť v priebehu najbližších dvanástich hodín, vietor mal nabrať rýchlosť víchrice, očakávalo sa občasné sneženie, krúpy aj námraza.

Lietadlám MiG-23 takéto počasie neprekážalo, lietať mohli aj na severnom póle, ale nadnes bolo naplánované zvláštne cvičenie, na ktoré sa chystali už pol roka. Zlietanosť v trojici a útok vo formácii na označený pozemný cieľ – na to potrebovali podstatne lepšie poveternostné podmienky.

Pre majora Žemľu to znamenalo jedno: domov sa nedostane ani po troch dňoch strávených na letisku, lebo zase budú chcieť, aby doladil systém. Dolaďoval ho za posledného pol roka tak často a tak precízne, že bol dokonalý, skoro žiaril. Už ho mal po krk a išiel mu na nervy, hoci bol jeho autorom a ušla sa mu zaň nejedna pochvala.

Viktor Žemľa študoval na elektrotechnickej priemyslovke a skončil ju veľmi dobre – s vyznamenaním. V treťom ročníku, mal vtedy iba sedemnásť, zložil skúšky na bezmotorové lietanie na vajnorskom letisku a pilotný preukaz na vetrone získal skôr ako vodičský preukaz na autá. Nevinný koníček sa zmenil na vášeň, a tá sa s ním vliekla celý život.

Lietadlá a lietanie.

Je to osud a údel. Fanatizmus. Inak sa večné odriekanie mladých zanietených pilotov nedá nazvať.

Jeho rovesníci hrali futbal, balili baby, hrali na gitarách na lavičkách v parku, chodili do kina. On vstával v sobotu o šiestej, aby už o siedmej bol na letisku, aby sa mohol zapísať na riadiacej veži do knihy lietania a aby sa dostal na rad do kokpitu aspoň o desiatej. Potom si odlietal svoje a do večera sa staral o údržbu blaníkov, jánusov, nimbusov a ostatných lietadiel.

Keď sa večer vracal domov, chalani zo sídliska, porozkladaní kdekade po lavičkách pod balkónmi, boli už pripití, niektorí aj vyfajčení, tí šťastnejší aj vykefovaní. Často sa zmohli iba na chabé pokrikovanie: „Hééj! Pilotek! Tak jak to bolo dneska? Jak vysoko si vyletel? A kedy si dosiahol vrchol? Ja o pol deviatej! Poď sem! Daj si jedno... alebo jednu... Soňa ťa spraví jedna báseň! Dva vrcholy za sobotu, čo povieš?“ Pokrikovali naňho, ale Viktor iba hodil rukou a ponáhľal sa domov vyspať, lebo ráno chcel zase lietať a potreboval byť čerstvý.

Triedna učiteľka sa vôbec nečudovala, keď si podal prihlášku na vysokú školu do Košíc. Chalani z triedy áno.

„Ti jebe, Viktor?! Zelený mozog? Viktor, ty chceš ísť do armády? Zasratá zelená guma? Tie kecy o obrane vlasti a službe ľudu ti kvapkajú na karbid? Strácaš súdnosť? Neblbni! Vyser sa na nich!“

Viktor si vypočul veľa príspevkov k tomu, na čo sa chystal, ale neodradil ho nikto, ani otec.

„Je to najťažšie štúdium, aké si viem predstaviť. Aj po psychickej, aj po fyzickej stránke. A po štyridsiatke končíš. Čo bude s tebou potom? Aj takto musíš rozmýšľať. Všetci vyslúžilí piloti nemôžu robiť inštruktorov, aj teba raz kopnú do zadku. Potom budeš až do smrti práškovať polia na čmeliaku? Ale ak si sa rozhodol, držím palce, ja ti polená pod nohy hádzať nebudem, hoci s tým nesúhlasím.“

Viktor si všetkých vypočul a podal si žiadosť.

Zväzarmovský letecký oddiel ho poslal na lekárske skúšky do Prahy: Ústav leteckého zdravotníctva, Kovpakova 16, Praha 6, Dejvice. Známa adresa. Tu začínal každý vojenský pilot Československej socialistickej armády.

Prišlo tridsaťdva záujemcov z celej republiky. Zobrali im krv, odmerali tlak, vymočili sa do pohárikov a desiatim hneď oznámili, že letectvo s nimi nepočíta. Do tanku možno, ale do lietadla určite nie.

Nasledovali odborné interné vyšetrenia a odpadli ďalší. Potom vyšetrenie zraku – a pohoreli skoro všetci. Na psychotesty už išli iba dvanásti. Zdravotné previerky trvali tri dni, preklepali a presvietili ich od nechtov na nohách až po končeky vlasov.

Sú iba dve povolania, ktorých vykonávatelia musia byť absolútne zdraví a ich zdravotný stav sa denne kontroluje: americkí prezidenti a vojenskí piloti. Viktor, amatér, z nepochopiteľných dôvodov, mal záujem iba o to druhé.

Záverečný verdikt bol nekompromisný. Kruté zdravotné previerky zoradili uchádzačov do štyroch tried. Trieda A 1 boli uchádzači schopní výcviku na nadzvukové stíhačky. Kritériá splnili iba Viktor, jeden chalan zo Žiliny a dvaja z Banskej Bystrice. Trieda A 2 boli podzvukové stíhačky. Splnili traja. Trieda B 1 boli helikoptéry, splnili štyria, trieda B 2...

Viktora ostatní chalani z nižších tried nezaujímali, hoci za tri dni duševného a fyzického martýria sa celkom dobre spoznali a s niektorými sa aj skamarátil. Všetkým im dokázal, že na to má, a to bolo preňho hlavné. Aj otcovi, aj chalanom z ulice, aj tej koze Ivete.

Iveta mu neverila, že bude pilot a že si ju vezme za ženu, a že im bude spolu sveta žiť, brala to iba tak, že pri oblápaní a ohmatkávaní pod bránou musí snívať aj o niečom inom, nielen o tom, čo nahmatá, a keď sa chce dostať aj inde, musí aj niečo nasľubovať. Chodil s ňou už vyše pol roka, čo bol v partii skoro rekord, tak sľuboval.

Keď sa vrátil z Prahy, iba čumela – ako všetci. Bola rada, že jej chalan bude pilot, aj sa pred ostatnými babami pochválila, ale jej radosť netrvala dlho.

Viktor po maturite sadol na vlak a odišiel Dargovom do Košíc. Výsledky zdravotných previerok z Prahy ho, samozrejme, predbehli, vlastne ho tam už pár týždňov čakali. Prijímacie skúšky boli iba formalitou, mladých devätnásťročných chlapcov, ktorých zdravotný stav spĺňal kritériá triedy A 1, bolo ako šafranu a brali ich všetkými desiatimi. Prijali by ho, aj keby prijímací test podpísal tromi krížikmi.

Viktor vyštudoval vysokú vojenskú leteckú školu, dostal titul inžiniera, hodnosť nadporučíka, onedlho kapitána a začal lietať na nadzvukových strojoch.

O Ivetu zo sídliska už ani nezavadil, zavadil o Yvettu.

2

Dana vyšla z budovy Mestskej správy Verejnej bezpečnosti a ako v mdlobách zbehla po mramorových schodoch na asfaltový chodník. Ani nevedela prečo, automaticky zahla k parku a chvíľu sa potácala pozdĺž hlavnej cesty. Až rachot míňajúcich sa električiek ju prebral, precitla a prekvapene sa poobzerala, akoby neverila, že je vonku, že prežila a že to mysleli vážne. Že to vôbec mohli myslieť vážne.

„Svine hnusné... eštebácke,“ zašomrala a ukradomky sa obzrela cez plece, či to nebolo veľmi nahlas a či niektorá z tých svíň niečo nezačula.

Nikto za ňou nevybehol, nikto sa na ňu nerozreval, nikto sa jej nevyhrážal, asi teda šomrala ticho. Aj tak pre istotu pridala do kroku, aby od nich bola čo najďalej.

Na občasné, časovo neohraničené návštevy v nenávidenej budove Mestskej správy si rokmi zvykla, na sarkastický nepodarený humor kapitána Molnára a drzé, nevyberané spôsoby nadporučíka Zlochu si zvyknúť nedokázala nikdy. Prekážali jej stále. Poznali sa už roky, ale tí dvaja jej vadili a bola si istá, že jej vadiť budú, pokiaľ ju neprestanú predvolávať na výsluchy.

Dana nebola tuláčka, nebola recidivistka a nemusela sa pravidelne hlásiť na polícii, napriek tomu tam pravidelne chodila. Zapríčinili to jej rodičia, ale aj tak ich mala rada. Nemohla im to povedať do očí, ale ich rozhodnutie im schvaľovala – no až neskôr, keď vyrástla a dedo jej všetko vysvetlil.

Potrebovala si sadnúť. Triasli sa jej ruky a nemohla zavrieť ústa, sánka ju neposlúchala, chvela sa ako tesne pred plačom. Prišlo jej zle od žalúdka. Vždy jej z tých dvoch prišlo zle od žalúdka.

Našla si lavičku v parku pri Soche milicionára a sadla si. Ruky si prekrížila na prsiach a pevne stisla. Predklonila sa a zatlačila na žalúdok. Nadýchla sa a zadržala dych.

„Dva... tri... štyri,“ počítala v duchu, vystrela sa a prudko vydýchla.

Trochu to pomohlo.

„Znova ponoriť!“ Pripomenula si slová trénera a poslúchla.

Opäť si prekrížila ruky na prsiach a predklonila sa, akoby sa znova ponorila do hĺbky. Kŕčovito privrela oči.

„Dva... tri... štyri... a výdych!“

Zase to pomohlo. Prestala sa triasť.

Tak znova.

„Hlboký nádych a... dva... tri... štyri... a výdych!“

Tréner mal pravdu, ako vždy, všetko sa dá zvládnuť sústredeným dýchaním. Znútra vychádza energia, životodarná energia, treba ju vedieť nájsť, správne nasmerovať a využiť. Učil ju to dlho. Tréner bol génius a v riešení krízových situácií bol neprekonateľný. Dôverovala mu. Zbožňovala ho, jeho rady a chladný pokoj, s akým s ňou zaobchádzal, a keby bol o štyridsať rokov mladší, dala by mu to najavo aj inak, ale takto... iba ho zbožňovala ako človeka, ako otcovho najlepšieho kamaráta, ako náhradného otca, čo jej v živote veľmi pomohol. Čo jej zariadil druhý život, lebo ten jej sa jej eštebáci snažili pokaziť už od osemnástky.

Trénerove rady pomohli aj teraz, už začala logicky uvažovať. Telo sa upokojilo, naštartovala sa aj psychika.

Presne to potrebovala. Presne to chcela, aby zase začala fungovať.

Z kabelky si vybrala vreckovku a poutierala si tvár. Bolo chladno, zima sa ešte neskončila, ale ona sa potila. Zhlboka si vzdychla, schovala vreckovku, opäť zhlboka vzdychla a usmiala sa na prilietajúce holuby. Už je dobre.

„Kšc! Svine!“

Nie príliš vábne oslovenie tentoraz patrilo holubom, ale keby sa jednoduchým mávnutím ruky dali zahnať aj tie druhé, rada by gesto zopakovala.

Tie druhé svine sa mávania rúk nebáli. Dvaja eštebácki smradi jej dnes dali zabrať. Boli dobre pripravení.

Prvá otázka jej doslova vyrazila dych. Vychrstol ju nadporučík Zlocha, hrdzavý sliziak s množstvom hnedých bodiek po celej tvári a krku. Bola si istá, že ich má po celom tele, po celej chorobne bielej pokožke, akú majú všetci hrdzaví eštebáci. Odporný hrdzavý chlap s veľkými prednými zubami, ktoré nevedel schovať, ani keď zavrel ústa, čo sa mu stávalo málokedy.

„Súdružka Hauskrechtová, chcete o dva týždne vidieť svojho otca?“ vyceril na ňu rezáky.

Kapitán Molnár stál opretý o skriňu a pozorne sledoval jej reakciu.

Skoro omdlela.

3

„Máš cigu, Milan?“

„Neblbni, dnes má kontrolu Vyfuk, vydrž na kótu, potom si dáme.“

„Ti lepí?“

„Lepí? Mám na sobotu sľúbenú vychádzku a Vierka s tým počíta, už vyštvala starých na chatu a máme celý deň vébečko.“

„Vébečko?“

„Voľný byt, né?!“

„Jáj...“

„Tak si to nechcem posrať. Počkaj s tým fajčením na kontrolný bod a neprovokuj zbytočne.“

„Dobre, dobre... som nevedel.“

Desiatnik Milan Vrábel si ponaprával samopal, poskočil, aby ho prestali tlačiť popruhy na pleci, a vykročil do tmy. Slobodník Stanislav Hríb nemal inú možnosť, iba ho nasledovať, lebo prestávku na cigaretu kamarát a kolega v strážnej službe rázne odmietol. Jeho dôvod bol prozaický a logický: keď mal kontrolu Vyfuk, nemohla si byť žiadna hliadka istá, a fajčiť na obchôdzke bol preňho taký istý hrdelný zločin ako vražda. V podmienkach Pohraničnej stráže vojska ministerstva vnútra možno aj vážnejší.

Keby ich Vyfuk pristihol pri fajčení na obchôdzke, dal by ich do hlásenia. Milan by mal po vychádzke a Vierka po kvalitnom sobotňajšom zážitku, a to Stano svojmu najlepšiemu kamarátovi nemohol spraviť.

Vyfuk bol na výmaky špecialista. Kontroloval a sledoval všetko a všetkých, kontrolu považoval za najdôležitejšie poslanie veliteľa roty. Hoci výchova, prevýchova, odborný výcvik a politické školenie mužstva boli v socialistickej armáde dôležité, kontrola, tá bola najdôležitejšia! Vydať rozkaz nie je problém, no skontrolovať jeho plnenie, to ho v armádnej službe fascinovalo najviac. Skontrolovať a vyvodiť dôsledky, v tom sa vyžíval. Nečudo, že si v mužstve vyslúžil prezývku Vyfuk.

Jeho špecialitou boli nočné kontroly hliadok v ostrej službe priamo na hraničnej čiare. Aspoň trikrát do týždňa sa dal služobným gazíkom vyviesť na svah Devínskej Kobyly a odtiaľ ďalekohľadom sledoval hliadky na hranici, postupujúce po brehu Moravy. Ak zbadal oranžový záblesk, okamžite písal hlásenie do knihy udalostí na rote a hliadka mala prúser až u veliteľa práporu. Bola z toho väčšinou basa, tri ostré, a postihnutí chlapci boli bez vychádzky aspoň mesiac. Príliš krutý trest. Niečo podobné nemohol Stano najlepšiemu kamarátovi urobiť len preto, že dostal chuť na cigaretu.

Odpľul do trávy, o kúsok ďalej si jedno steblo odtrhol a vopchal medzi zuby, mykol vôdzkou a vykročil za veliteľom hliadky.

„K nohe... Dingo, vpred... stopa... hľadaj!“ velil Stano.

Dvojmužová hliadka a pes vykročili a začali pracovať. Pre socialistickú spoločnosť pracovali tak, že kráčali po štátnej hranici s hnusným zákerným imperialistickým Rakúskom a strážili bezpečnosť nič netušiacich a spiacich socialistických robotníkov, roľníkov a časti inteligencie, ktorá bola ochotná spať a kašľať na všetko. Tých ostatných, čo nespali, strážila Štátna bezpečnosť, ale o jej činnosti nemali chlapci na hranici ani poňatia. Niečo tušili, ale vraj to boli iba také reči. Vraj sa u nich na rote občas zastavili chlapi v tmavých baloniakoch a pod rúškom tmy kuli s veliteľmi tajné pikle, ale... asi to boli iba také reči. Vystatovačné reči starých mazákov, ktorí radi mútili vodu a radi sa pred mladými chválili, že cez ich úsek sa legálne prevádza, že to v stráži zažili a videli na vlastné oči.

Nikto z bažantov tomu neveril a boli si istí, že je to iba chválenkárstvo, aby sa ostrieľaní mazáci robili zaujímavejšími.

Dvojmužová hliadka Vrábel – Hríb vykročila do tmy. Bola to ich každodenná práca. Chodili, šlapali, pracovali a strážili.

Vlčiak Dingo bol v siedmom nebi, lebo piatkové nočné prechádzky zbožňoval. Vojaci boli naštvaní, lebo piatkový večer si vedeli predstaviť aj inak, ale teraz boli na vojne a radovánky predvíkendových večerov si na čas museli odpustiť. Mohli si ich vynahradiť cez vychádzky, no tie si museli tvrdo zaslúžiť, preto Milan odmietol cigaretu a preto jeho argumenty Stano prijal. Vyhliadka vychádzky a s tým spojené pôžitky boli určite nadradené nejakému neuváženému šluku počas obchôdzky.

Dnešná služba zatiaľ prebiehala pokojne, bol marec a kruté mrazy povolili. Už sa neskrúcali od zimy ani im v poľných fľašiach nemrzla voda. Ťažké kožuchy vymenili za jarné kabáty. Chodník bol rozmrznutý, blatistý a voňal čerstvo vykopanou zeminou. Príroda v nive Moravy sa prebúdzala a na vŕbach a jelšiach začali pučať prvé bahniatka. Všetko nasvedčovalo, že jar už prichádza a že najbližších deväť mesiacov bude stráženie hranice zase príjemnou prechádzkou v lone panenskej prírody. Nebyť tých ostnatých drôtov, cítili by sa ako v krúžku mladých prírodovedcov.

„Pozor...“

Milan pridržal ostnatý drôt a Stano so psom podliezli. Vedeli presne kde a vedeli aj kedy a ako.

Nebolo to vždy také jednoduché.

4

„Poď sa pozrieť!“ zavolal Krauz na Sylviu.

„Na čo?“

„No poď sem, len poď!“

Prišla za ním do spálne.

„No?“ oprela sa o zárubňu a v mise pritlačenej na brucho ďalej miesila cesto na knedle.

„Čo no? Odkladám uniformu do skrine a dúfam, že na večné časy.“ Krauz zaváhal a urobil krátku pauzu, aj sa obzrel, či ho manželka sleduje. „Tak som si myslel, že chceš byť pri tom.“

„Som.“

Krauz držal vešiak s policajnou uniformou ďaleko od seba, akoby smrdela. Naozaj smrdela, lebo ju nosil vyše troch rokov, no nedržal ju ďaleko od seba pre smrad, ale aby si ju ešte naposledy poriadne obzrel. Aj ju zvrtol zľava doprava a späť a pokochal sa. Dúfal, že ju vidí naozaj naposledy a už nikdy ju nebude potrebovať.

„Sylvia, zajtra ráno nastupujem na kriminálku a toto,“ opäť zamával vešiakom s uniformou, „už nechcem nikdy ani vidieť!“

Znova sa obzrel, či ho sleduje a či je účastná na tomto posvätnom akte. Bola tam a miesila cesto. Aj sledovala.

„Tak sa pozri, miláčik, takto sa končí kariéra bezvýznamného pochôdzkara Krauza a začína sa kariéra kriminalistu Richarda Krauza, najlepšieho detektíva pod slnkom!“

Vešiak s uniformou zavesil medzi dva obleky visiace na hambálku a razantne zasunul posuvné dvere na skrini Gala, až treskli.

„Hotovo!“ zajasal. „Od tejto chvíle som detektív!“

„Preto ešte nemusíš rozlámať celú skriňu! Máme iba tú jednu, si uvedom láskavo,“ šomrala Sylvia. „A uniformu vyberieš hneď zajtra!“

„Ako to?!“

„Musí ísť do čistiarne! Veď smrdí ako tchor. Čo tchor, ako... ako... policajt! Samý pot, cigarety, pivo a bohvie čo ešte na ňu vytieklo.“

„Vytieklo, vytieklo,“ šomral pre zmenu Krauz. „Čo by tak asi na ňu mohlo ešte vytiecť...“

Sylvii sa nechcelo rozoberať pôvod všetkých fľakov na uniforme a položila manželovi celkom praktickú otázku: „Tá zmena... ehm... to znamená, že už nebudeš chodiť na nočné? Už ti nebude náčelník plánovať sobotné a nedeľné služby? Už budeš konečne doma?“ spýtala sa sarkasticky, hoci odpoveď poznala.

„Noo...“ zatiahol Krauz neurčito.

„Tak potom načo si ma zavolal? Z čoho mám mať radosť? Že si postúpil z hovna do kravinca? Že namiesto dvoch dodrbaných víkendov budeš mať teraz v mesiaci dodrbané tri? A cez deň budeš chodiť domov kedy? O štvrtej, ako všetci normálni, alebo...? Tak potom prepáč,“ odrazila sa od zárubne a zamierila do kuchyne. „Ale, samozrejme, radosť mám, to iba pach tej uniformy ma tak rozdráždil, inak ti gratulujem k povýšeniu. Len na okraj, aby si bol v obraze, malá má horúčku. Zase. Ostaneš s ňou zajtra doma? Keď si už ten detektív.“

Krauz stál v spálni a znechutene prehĺtal nádielku, čo mu práve uštedrila manželka. Rukou sa oprel o skriňové dvere a sklonil hlavu. Zhlboka dýchal, aby nevybuchol.

„Ja... Sylvinka...“ hovoril do skrine, ale dosť hlasno, aby to bolo počuť až do kuchyne.

„Tak vidíš! Ráno s ňou musím ísť k lekárke ja! Zase ja! Aspoň nás odvezieš?“

„Sylvinka... ja... ráno o siedmej nastupujem na kriminálku! Prvý raz v živote! Ja nemôžem meškať,“ jachtal ďalej a o skriňové dvere si už oprel nielen ruku, ale aj hlavu.

„Dobre, poprosím otca, ako vždy,“ rezignovala Sylvia a v kuchyni zarachotili hrnce, ktoré by za normálnych okolností skončili na polici oveľa tichšie. „Nechaj tak, ja sa postarám, ty máš určite dôležitejšiu robotu než ja,“ ozvalo sa od sporáka.