Dušan Dušek

Kufor na sny

 (ukážka)

Elektronická kniha

Text © Dušan Dušek 1993, 2012

Cover & frontispice illustration © Martin Šulík 2012

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2012

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0474-9

TAKMER VŠETKY KUMŠTY,

 KTORÝMI ODHÁŇAME VTÁČIKY OD OBILIA,

 ZDAJÚ SA NEDÔSTOJNÉ.

 VEĎ VRABCE NIKDY NEBOLI PRÍČINOU

 DRAHOTY ANI V JEDNEJ KRAJINE.

Rozhovory učiteľa so sedliakmi 
o škodlivosti povier panujúcich
medzi pospolitým ľudom

PES

Sused má psa, ktorý nevie, že je blázon. Vidí v ňom iba svojho pána: ako každý pes. Stretávam ich na schodišti alebo pred naším domom, niekedy aj viackrát za deň, chodia spolu na pivo. Musím dávať pozor. Ináč mi hneď vojdú do cesty, hoci si to neželám – a chcú sa dať do reči.

Pes sa volá Ukulele.

Ničí ma jeho otrocká poslušnosť, pomiešaná s prítulnosťou a tá zase so slinami jeho vlhkého jazyka, ktorým susedovi každú chvíľu olizuje ruky. Alebo sa mu obtiera o kolená. A zatvára oči. Pritom susedovi hocikedy straší vo veži. Vylezie na plot a pľuje odtiaľ na ľudí. Po pive má dosť slín. Pes ešte viac. Sedí pod ním, vrtí chvostom, takže zametá zem a zamilovane pozerá na svojho bláznivého pána. Inokedy sused nájde fľašu od piva, uvelebí sa s ňou na chodníku pred detskými jasľami a fúka do hrdla, odkiaľ sa ozýva zvuk podobný lodnej siréne. Po chvíli sa zmení na akúsi melódiu. Ukulele sa vždy pridá, breše a zavýja, až nakoniec z jaslí vyjde tučná kuchárka a obidvoch zaženie. Strašne radi sa dajú zahnať. Pes ešte radšej ako jeho pán. Smejú sa a majú z toho prču. Idú na pivo.

Spoza plota im mávajú deti, zošpuľujú ústa a v ich tenkých hlasoch počuť vyzváňanie električiek, trúbenie áut a trolejbusov, ba aj cengot bicyklových zvončekov. Neprejde ani hodina a už sa sused so psom ponáhľajú na zmrzlinu. Radšej sa im vyhnem. Zastavia sa v stánku PNS, kde si vyžobrú včerajšie noviny alebo si kúpia zopár známok, každú inej hodnoty, aby nimi polepili výklady. Sused ich otrie o večne vyplazený jazyk svojho psa a už nimi krášli ulicu. Známky sú oveľa menšie ako plagáty. Potom psovi číta z novín: všetky hlavné titulky. Inokedy zase ležia v tráve neďaleko nášho domu, pes listuje v novinách a možno ich číta svojmu pánovi. Najradšej má správy o športe. Sused naňho nedá dopustiť: vraj ho učí abecedu, potom ho naučí písať a potom aj veľkú násobilku. Malú už vie. Skrátka: blázon. V cukrárni ich najprv pohostia, obetujú trochu vanilkovej zmrzliny, z ktorej si raz lizne sused a raz jeho pes, no potom ich vyženú, lebo kazia obchody a trochu aj smrdia.

Strašne radi sa dajú vyhnať. Sused ešte radšej ako pes. Idú sa okúpať: aby nesmrdeli. Z novín si urobia papierové čiapky – sused neochotne prizná, že toto psa ešte nenaučil – a zdravia sa ako vojaci: jeden je generál a druhý ešte väčší generál.

Zahnú za roh a vojdú mi do cesty.

Rýchlo sa im vyhnem.

Sused volá: „Veď už sa nám toľko nevyhýbajte!“

A pes vrtí chvostom. A zatvára oči. No každý sa vyhne.

Sused tenkým hlasom hovorí: „Vidíš, Ukuško, aký je, vyhýba sa, čo s ním?“

Zaviažem si šnúrku na topánke a pozriem na hodinky. Akože: nič sa nedeje. Pes ma oňuchá a splašene odskočí, potom stiahne chvost a dobehne suseda: pre neho som blázon.

VÝHODA

Možno po týždni, možno po dvoch, zrazu som si uvedomil, že som sa už dávno neholil. Prešiel som si rukou po lícach – a nič: nijaké chlpy.

Zašiel som do kúpeľne, vopchal bradu do zrkadla, ale bola hladká ako fľaša, akoby som sa práve oholil. Zdalo sa mi to dosť čudné; po dvadsiatich rokoch holenia, kupovania žiletiek, neskôr elektrických strojčekov, všelijakých voňavých a smradľavých vodičiek – zrazu takáto novinka.

Na druhej strane som sa zase potešil: nerád som sa holil, otravovalo ma to, vždy sa zopár chlpov schovalo a čakalo, kým odložím holičské náradie, aby potom vyliezli zo svojich úkrytov a trčali do svetla ako prasacie štetiny, ktoré sa mi môžu smiať.

Ako som sa tak obzeral, nakláňal a odťahoval od zrkadla, zazdalo sa mi, že mám akési väčšie uši, ale nevenoval som tomu pozornosť.

Na druhý deň uši podrástli, vytŕčali z vlasov ako huby v lese, napríklad kuriatka spod opadaného ihličia, ale tých je v poslednom čase veľmi málo, vlastne celkom zmizli, možno namiesto nich rastú nejaké iné huby – a keď nie huby, možno uši.

Po týždni sa aj rast uší zastavil.

Odvtedy nosím dlhé vlasy.

Neholím sa, nedávam si strihať vlasy a od včera si nestrihám ani nechty na rukách: zistil som, že mi prestali rásť, ostali na tej úrovni, ako som si ich naposledy ostrihal, takmer do mäsa, aby sa mi pod ne nedostala špina.

Zase jedna výhoda.

Pozerám do zrkadla, fúzy ani brada nerastú, uši starostlivo zakryté, škerím sa sám na seba, no zrazu mi čosi nehrá: mám akési väčšie zuby.

OPIS DŇA: 5. XI. 85

Sú dni lepšie a dni horšie. Sú dni, keď na každom kroku stretnem ženy len s veľkými kozami. Mám ich rád: aj tie dni, aj tie kroky, aj tie kozy. Jejep všetky ženy s veľkými kozami volá Kozinové. Voľakedy sa tak volala rekordérka v hode oštepom. Tuším: Magda. Takéto dni patria medzi lepšie. Pondelky sú zvyčajne lepšie ako utorky. Taký lepší deň sa začne hoci tým, že nečakám na autobus, príde na zastávku iba minútu-dve po mne. Nemusím čakať a strácať čas. Alebo stretnem Kozinovú. Ideálne je to vtedy, keď vychádzam zo školského dvora – a už sa z neďalekej križovatky pohýna autobus číslo 22. V tom prípade nejdem na 20. Odveziem sa dve zastávky 22, vystúpim, kúpim si noviny a už prichádza 20, znovu nečakám, ale rýchlo nastúpim, nájdem si miesto a až po konečnú čítam noviny. Všetko sa mi darí, vybavím, čo chcem, a môžem sa vrátiť domov. Takých dní je škoda; vždy ľutujem, že nemám viac veci na vybavovanie, celkom iste by som všetko stihol a každého našiel.

Utorok nikdy nie je taký dobrý ako pondelok. Vystúpim z 22 a hneď je tu zlé znamenie: stánok s novinami je zavretý. A navyše: 20 v nedohľadne. Stojím a čakám; strácam čas. Predpoludním som čítal, ba napísal som aj básničku, ktorú tu uvádzam na vyplnenie času, kým príde 20.

Tieň na okne:

nie je isté,

či to padá vták,

alebo list.

Najsilnejšie a najtuhšie mrazy

sú vždy pri koži.

Vieme, že nás slnko zohrieva,

no nevieme,

či aj ono

o tom vie.

Dosť nepresne som ju nazval Ako bude. Musím nájsť lepší názov, hoci lepšie názvy sú rovnako zlé ako tie horšie, rovnako zbytočné.

Na zastávke autobusu nie je ani jedna Kozinová. A keby aj bola, ťažko by som mohol oceniť jej kozy, lebo okolo je jeseň a okolo žien kabáty a vetrovky. Konečne prichádza 20. A hneď na ďalšej zastávke nastupuje prozaik a redaktor Kecek, ktorého nemám rád, čo platí aj naopak, lebo obaja sa robíme, že toho druhého nevidíme, aby sme sa náhodou nemuseli dať do reči. Nebolo by o čom. Kecek sa odo mňa vzďaľuje, postupuje v harmonike autobusu, už ho nevidím ani kútikom oka. Obzerám si jednu pipinu pri okne. Má kožené nohavice. Na tvári má hladkú pokožku. Nos má trošku veľký, ale napriek tomu, na hranici čela a jej plavých vlasov (sú plavé, aj keď sa mi to slovo nepáči) je tajomný pôvab, krása zaoblenia, dodatočne mi napadne prirovnanie: dokonalosť slonieho kla. Pri autobusovej stanici vystupuje. Kozy dokopy nijaké nemá.

Po konečnú sú už iba dve zastávky. Na predposlednej pomáha Kecek akejsi cigánke s kočiarom, ktorá si neskoro spomenula, že chce vystúpiť. Stojím na schodíkoch; už len jedna zákruta.

A už to ide: zlý deň.

V stánku na Šafku nemajú noviny; kúpim si ich vo vedľajšom. V litfonde mi povedia, aby som prišiel o hodinu: pokladníčka sáčkuje výplaty.

A na ulici hneď po niekoľkých krokoch stretnem Penu. Na hlave má čierny klobúk. Už zďaleka na mňa kýva. Za ňou sa otvárajú a zatvárajú dvere Tulipánu. Patrí do kategórie Kozinových s najväčšími kozami. Kamarát Regen ich videl aj holé: má ich po kolená, mäkké ako cesto. Jejep by o nej povedal, že už to má za sebou. Neuveriteľne tliape. Afektuje a ťuká ma prstom do kabáta. Nepustí ma k slovu (čo ani nechcem). Hovorí mi, že si Bežka zlomila nohu. Na záchode. Prešľapujem. Rád by som ubzikol. Pozdraví sa so svojou švagrinou; vzápätí o nej povie, že je piča. Hovorí o Ešekovi a o jeho bratovi, lebo som jej povedal, že idem za ním, čo mi, ako ináč, neverí – a tak jej ukážem papierik, kde mám napísané, čo všetko mám vybaviť. Hneď za Ešekom je napísaný persil. Chcem ísť do Tuzexu, či ho nemajú, aby sme z neho mohli vrátiť svokre a mali čím prať. Ešekov brat zomrel. Ale chodil s Penou do triedy. Pozýval ju na rande. Takisto pozná Jeseňa. Bral na ňu. Hovorí o švagroch: jeden je fantastický, druhý bol snob (a práve ten sa dvakrát rozviedol). A potom ma volá na kávu. Vyhováram sa na Ešeka. Čaká ma. Čo nie je pravda. Nakoniec jej utečiem. Volá za mnou, aby som si zapamätal, kde skončila vo svojich nekonečných rečiach.

Prejdem po Štúrovej, potom okolo banky a poza divadlo cez priechodný dvor do vydavateľstva. Ešek tam nie je. Odišiel. Budem mu musieť zavolať domov. Vzápätí na chodbe stretnem Febka. Idem s ním do kníhkupectva, ktoré je v prízemí budovy, Febko je tam vedúci. Ponúka mi Večného manžela od Dostojevského. Asi ho už mám. Neberiem si ho. Obzerám sa, či tu nie je nová predavačka, s ktorou som mal akýsi erotický sen, ale podľa všetkého súložil s ňou Regen a nie ja. V mojom sne. Je tu Enka. V lete chodila bez podprsenky, ale nepatrí medzi Kozinové, skôr je taký tučko alebo ešte len bude: celkom určite. Niekedy ju spovedám, ako sa jej darí v láske. Nová predavačka tu nie je; zabudol som jej meno.

Idem hore korzom. Aspoň voľakedy tu bývalo korzo: niekedy naň s Jejepom spomíname. Zažili sme iba jeho koniec. V antikvariátnom výklade nič nemajú (čo by som už nemal). Zastavím sa v predajni Naše vojsko, kde je nepríjemný vedúci a zlý vzduch. Hneď vypadnem. A šup vedľa do Tatranu. Vyberám si knižku z Klubu čtenářů: Spolčení hlupců. A kupujem si dve ďalšie z výstavy kníh Odeonu: gruzínske poviedky a Husára na streche. Obzerám sa, či by som ešte niečo nenašiel. Nenájdem. Ani tu, ani v Dome obuvi (u veľkého Baťu), ani v Dunaji, kde som si pozeral topánky. Predávajú tie isté čo minulý rok; nikomu to nevadí. Ešteže som si kúpil topánky na zimu v auguste. Môžem ísť ďalej. Ale v duchu sa vraciam späť: k hlavnej pošte, kde si už dosť dlho obzerám prácu umeleckého stolára, čo tam opravuje drevené brány a ornamenty na drevených klenbách a zárubniach. Srdce mi vždy poskočí.

Dolu Staliňákom nechodia nijaké Kozinové, ako by aj mohli, veď je utorok; možno tu boli včera.

Vrátim sa do litfondu a dostanem 770 korún za to, že som bol členom poroty v literárnej súťaži autorov do 35 rokov (odbor: próza pre deti). Stretnem sa s Jabúčkom, starým kamarátom, mojím krstným otcom: vyberá si štipendium. Vyjdeme na ulicu. Jabúčko mi rozpráva o troch týždňoch v Bardejove, veľmi sa mu tam páčilo a dobre prekladalo, urobil dvakrát toľko ako za ten istý čas doma. A pil vodu na pečeň. Drahý Jabúčko, drahý hypochonder, pýta sa ma, či ma posledné dva dni nebolí hlava. Akože ináč – bolí. Aj jeho, aj jeho, ale v Bardejove zjedol za tri týždne len tri tabletky. Vlastne len tak tárame, mám ho rád a vždy budem; rozídeme sa na zastávke električky.

Idem do štátnej nemocnice. Už si myslím, že sa deň trochu obrátil, čiže zmenil, že sa niečo pohlo vo vzduchu, lebo ešte pred stretnutím s Jabúčkom som si v stánku pod Manderlákom kúpil dva športové časopisy, čo sa mi v strede mesta ešte nikdy v živote nepodarilo.

Ale v nemocnici je hneď jasné, že je utorok. Miženko tu nie je. A dnes už ani nebude: je chorý. Miženko je môj kamarát neurológ. Pokúša sa niečo spraviť s mojou sprostou a boľavou hlavou. Dnes (ako vždy) ma zase bolí. A tak sadnem na električku a veziem sa k tržnici, kde vystúpim a idem do Centrálu na žemľovku alebo ryžový nákyp. Rozhodnem sa pre čínu. A hľadám si voľné miesto pri nejakom stole, kde je najmenej ľudí. Opýtam sa chlapa, či je voľné – a on, že mu bude potešením. Pozná ma. Podáva mi ruku, hovorí, že je Jožo. A moce čosi o spisovateľoch. Okolo chodí zberačka špinavých tanierov, staršia pani, ukazuje mi, aby som bol ticho: pozor, pozor! Nakoniec príde ku mne, nakloní sa mi k uchu a hovorí: „Pozor naňho!“ A vzápätí: „Nerozlejte si.“ A už ide preč. „Čo ste hovorili?“ pýta sa jej Jožo. A už znovu moce o spisovateľoch, že on ním nebude, že mi dáva päť minúť, čo o ňom napíšem, mám sa spoliehať viac na talent ako netalent – proste: fízel ako vyšitý, podpitý pivom, znovu mi podáva ruku, že je Jožo, do reči príde magický realizmus, Márquez, zdá sa mu veselý a vtipný, rýchlo dojedám, zatiaľ čo zberačka riadov ma očami upozorňuje, aby som bol ticho, pozor, pozor, rýchlo preč, až ju nakoniec poslúchnem. Je jasné, že Jožo o mne všetko vie, podpito sa usmieva, natrafil na mňa, odchádzam, hovorí mi, aby som mu držal palce aspoň tak, ako ich on drží mne, ale to už naozaj odchádzam, vpálim do dverí, kde je diera v strope, niečo tam prasklo, na podlahe je stará omietka, mokro, rýchlo preč. Idem do kníhkupectva v tržnici, mám tam kamarátov, lenže je utorok, horší deň – a tak je zavreté.

MOŽNOSTI

1

Pri dome je miesto, kde nerastie tráva, iba zopár lopúchov. Vlani tam bola veľká jama, opravovali potrubie a tak som ju rýchlo zahádzal, lebo okolo chodili malé decká a mohli by do nej zletieť. Na trávniku ostala hnedá záplata. V lete na nej sídlil ostrov buriny. Mráz ju spálil. Možno sa v nej ukrýval jež. Presnejšie o tom môžu rozprávať len stromy zo susednej záhrady, ktoré vidia cez plot; niektoré hrušky od údivu spadli na zem a rozbili sa. Sliepky z toho mali radosť: mali sa o čo biť. Medzitým bolo leto, jeseň, zima. Teraz je znovu jar: trávnik sa už opäť zazelenal, len na starom mieste, kde sú v mäkkej hline stopy nožičiek, nie je ani jedno stebielko. Stopy sú určite po ježovi. Hovorím si: treba to miesto ustrážiť, dať pozor a zakročiť, kým vyrazí prvá burina. Zatiaľ ešte nerastie, no už zajtra môže začať a pridať sa k lopúchom. Musím zohnať za hrsť trávového semena, ináč tam po lete bude taká istá plešina ako vlani, možno ešte väčšia. Stačí chvíľa dažďa. Na ten čakajú aj stromy: ich kvety a lístie, konce nových halúzok. Za nimi je ďalší plot. Pomaly sa stmieva. Sliepky hlúpo naťahujú krky a hrdlička cukruje. Orech fialovie: potrebuje ešte dve-tri noci, aby znovu zabudol, že bola zima. Stojím pri okne a šomrem na plešinu: hudrem ako moriak. Zaskočil ma kŕdeľ rozbláznených vrabcov. Poletujú v orechu. Vrtia sa. A vtom všetky popadajú na plešinu v trávniku, zobú si tam v zemi a na všetko kašlú. Na všetko: aj na mňa.

2

Opäť sa pokazilo potrubie: puklo. Museli rozkopať trávnik. V hĺbke jeden a pol metra našli muža. Zomrel asi pred rokom. Na čele mal dieru v lebke, malú bodku, do ktorej sa dalo fúknuť. Vedľa jeho ruky ležala akási kostrička – pravdepodobne jež, asi ježia samička. Voda opäť tečie.

3

Niekto zvoní.

4

Niečo: budík.

ŠKOLNÍČKA

Do chodby sa vchádza dverami: otvorili sme ich. Za nimi sú ďalšie dvere: ani tie neboli zamknuté. Na vešiakoch nás čakali montérky a dve papierové čiapky z novín, pod nimi sa leskli lavičky a pod nimi stáli baganče.

Z tohto kúska chodby bez okien urobili šatňu.

Stretávali sme sa tu každý utorok a hrávali futbal v školskej telocvični: bola za tretími dverami. No tie boli zamknuté. Zavolali sme školníčku. Inokedy bývali aj dvere do telocvične otvorené, prezliekli sme sa a hrali. Teraz to nešlo. Školníčka mala príkaz, že nikoho nesmie pustiť do chodby, lebo maliari si tam odložili svoje veci, mohlo by im niečo zmiznúť a viac vchodov nie je.

Veci tu naozaj boli: špinavé montérky, papierové čiapky a dva páry topánok.

Maľovali školu; telocvičňa bola prázdna.

Išlo o tú chodbu: nikto sa tam nemal dostať.

Darmo sme školníčku presviedčali, aby nám odomkla dvere, že sa naozaj nič nestane. Zahráme si a hneď odídeme. Ale nedala sa prehovoriť. Bála sa. A nechcela o tom ani počuť. Trápilo ju, že sme v šatni, lebo práve toto miesto mala ustrážiť a možno aj ubrániť.

Na telocvični jej nezáležalo.

Iba na chodbe.

Súrila nás, aby sme už zmizli, aby sme sa pratali: sem sa nikto nesmie dostať.

Ale nevedeli sme sa rozhodnúť: odísť z chodby sa dalo aj do telocvične.

Išlo práve o ňu: o tú chodbu.

Skúsili sme ešte raz: „Pozrite sa,“ hovorili sme. „Sem sme sa už dostali. A nič sa tu nestalo. Zahráme si a hneď potom odídeme.“

Aj chodba by bola opäť prázdna ; pribudli by do nej iba naše šaty.

Školníčka sa rozkričala.

A potom aj rozplakala.

Odišli sme – a je vlastne čudné, že sa nám to podarilo, lebo odísť sa dá iba odtiaľ, kam sa dá prísť.

Možno sme tam ani neboli.