Tamara Tainová

To prejde (ukážka)

Elektronická kniha

1. kapitola

Už druhý raz za niekoľko mesiacov som stál v prítmí kostola a lúčil sa s milovaným človekom. No zatiaľ čo s babičkou definitívne odišlo moje detstvo, s Michalom odchádzali všetky moje sny o láske. Dotkol som sa neba a vedel, že už nikdy nič nebude také ako s ním. Bol mojou osudovou láskou a taká sa stretáva len raz za život.

„My dvaja, synček, sme nakazení vernosťou,“ povedala mi raz mama a ja som konečne pochopil, ako to myslela. Aj ona milovala celý život jediného človeka, môjho otca. Aj keď sa rozviedli, aj keď spolu nežili. Možno to ani nebola otcova zásluha, skôr mamina voľba. Mne „hrozilo“ niečo podobné.

* * *

Deň pred pohrebom som sa dohodol s Michalovou sestrou Dankou, že na pohreb pôjdeme spolu. Ani jeden z nás tam nechcel ísť sám. Ja preto, že ma z Michalovej rodiny okrem nej nikto nepoznal, a ona preto, že ju v jej vlastnej rodine nikto poznať nechcel.

Čakal som ju na maličkom námestí, ktoré pripomínalo stovky iných dedinských námestí. Na jednom konci malý obchod s vývesnou tabuľou POTRAVINY U MARIŠKY, uprostred zastávka autobusu s nasprejovaným nápisom MILUJEM AŇUKU, na druhom konci pošta a sklenená tabuľa na oznamy. Krčma a hneď vedľa kostolík s jednoduchým železným plotom okolo záhrady.

„Je to strašné, Boris, strašné,“ povedala mi Danka namiesto pozdravu, keď vystúpila z autobusu. Už som zabudol, ako veľmi sa podobá na Michala! Také isté nebovomodré oči, rovnaké plavé vlasy.

„Stále sa mi nechce veriť, že tu Miško už nie je,“ rozvzlykala sa mi na pleci.

Nedokázal som ju utešiť. Nevedel som utešiť ani seba.

„Pôjdeš predtým za rodičmi?“ overoval som si.

„Nie, nie, nemôžem pred nich predstúpiť len tak s dieťaťom na rukách. Oni maličkú ešte nikdy nevideli,“ posunkom ukázala na buginu, v ktorej spalo drobné svetlovlasé dievčatko. „Možno keby tu bol Miško...“ vzdychla.

Áno, keby tu bol Michal, možno by rodičov s dcérou zmieril. A možno ani nie. Tvrdá nátura je tvrdá nátura, ako hovorievala moja babička.

„Celé dni od Miškovej smrti si hovorím, že možno sa to tak malo stať, že Boh vedel, čo robí, keď...“

Zvláštne, že spomínala Boha. Ona, ktorá najviac doplatila na pokrivenú vieru svojich rodičov. Neprevinila sa ničím, len láskou a jej rodičia ju za tú lásku zavrhli. Lebo milovala chlapca inej viery. Šialené. Vždy som si myslel, že také veci sa diali len v stredoveku.

„Danka, nedokážem sa na to pozerať tak ako ty. Nie je to fér. Nemal zomrieť. Nie on.“

Utrela si slzy. „Ja viem, ale akosi sa mi lepšie žije s myšlienkou, že to tak malo byť, že Michal odišiel milovaný, že...“ znovu sa rozplakala.

Objal som ju. „Dobre, ak ti to pomáha.“

Vďačne sa na mňa usmiala. „Pôjdeme?“ kývla smerom ku kostolu. Vykročili sme a mne okamžite zovrela žalúdok železná päsť.

* * *

Keď sme vošli do kostola, prvé lavice už boli obsadené. Na mieste vyhradenom pre rodinu som zazrel vysokého muža a dve ženy, ktoré potichu vzlykali do vreckoviek. Danka sa posadila až za nich.

Kňaz odriekal naučené frázy a ja som rozmýšľal, aká by bola jeho kázeň, keby vedel, že pochováva gaya.

Úprimne žialil s nešťastnými rodičmi, ktorí svojho syna bezvýhradne milovali.

Hmm, bezvýhradná láska znamená milovať toho druhého bez výhrad. Michalovi rodičia to nedokázali. Vlastnú dcéru zavrhli len preto, že otehotnela s chlapcom inej viery, a zo svojho syna urobili dobrovoľného vyhnanca, lebo sa im neodvážil priznať, že je gay. Díval som sa na dvoch starnúcich ľudí a v duši cítil smútok. Pochovávali syna a nevedeli o ňom absolútne nič.

„Odišiel všetkými milovaný a obdivovaný človek,“ pokračoval kňaz. „Syn, brat, kolega, priateľ...“

Uvažoval som, čo by povedal, keby vedel, že najviac zo všetkých ho miloval jeden chalan z Bratislavy, ktorý sa k svojej láske nemôže priznať ani po jeho smrti.

Ďalšie slová kňaza vyzývali k láske za života a k modlitbe po smrti.

„Nešetrime láskou a pochopením, nedovoľme, aby nás až smrť poučila, ako veľmi nám bude chýbať človek, ktorého pochovávame.“

Keď Danka pristúpila k svojim rodičom, otec sa na ňu tvrdo pozrel a matka si to pri pohľade na svojho muža s objatím rozmyslela. Oči starej ženy stojacej vedľa nich sa zúžili do dvoch štrbín plných nenávisti. Nevraživosť rodiny, ktorá práve pochovala syna, bola rovnako surová ako nepochopiteľná. Nerozumel som tomu, nikdy som sa nestretol s takou bezcitnosťou.

Raz mi Michal povedal, že mám šťastie na rodičov, a ja som až teraz, zoči-voči neľudskosti tých jeho pochopil, ako to myslel.

2. kapitola

Bol som znova na začiatku. Bolo mi presne tak, ako keď sa so mnou voľakedy dávno rozišiel Marko. Nie, bolo mi stokrát horšie. Marka som mal rád, trpel som, keď ma nechal, ale v porovnaní s Michalom to bol len polovičný vzťah. Marko sa mi nikdy nedokázal priblížiť tak, ako som túžil, nikdy mi nepatril tak ako Michal. S Michalom sme sa nikdy od seba neoddelili. Ani keď sme boli ďaleko od seba. Ani keď som sedel v aute sám a odchádzal od neho. Ani keď som sa budil. Ani keď som zaspával. Ani keď som sa díval do Sofiiných nežných očí alebo pozeral s mamou telku. Michal bol neustále pri mne, so mnou, vo mne.

„Rozmýšľam, či ťa mám rád preto, že sex s tebou je taký dokonalý, alebo je sex s tebou taký dokonalý, lebo ťa mám tak strašne rád,“ povedal som mu raz po jednom milovaní a on sa na mňa pozrel svojimi nebovomodrými očami a povedal: „Ty si také decko, Boris.“

A teraz bol mŕtvy a bol vo mne väčšmi ako kedykoľvek predtým.

Bol som znovu sám a rozmlátený na kusy.

* * *

Deň čo deň som si hodinu po hodine premietal ten strašný večer a želal si, aby som ho mohol pretočiť späť ako film a zasiahnuť do deja. Nezdvihnúť domáci telefón, zadržať Michala, keď sa rútil dolu za Markom, alebo poslať Marka do pekla dávno pred tým, ako prišiel pred náš dom a dožadoval sa rozhovoru so mnou. Keby som urobil jedinú z tých vecí, Michal by sa s Markom nepohádal a Marko by ho nesotil na tie naše hnusné schody.

Do smrti nezabudnem na Michalovo bezvládne telo a Markovu tvár, ktorá sa mi pred očami premenila na masku šialeného strachu. A na jeho hlas, ktorý opakoval, ako keby nikdy nechcel prestať: „Prepáč, Boris, prepáč. Nechcel som to. Ježiši, toto som nechcel...“

Bol v šoku, a predsa pohotovejší ako ja, lebo po Michalovom páde okamžite vytočil číslo rýchlej pomoci. Sanitka prišla o niekoľko minút a vzápätí aj polícia. Museli sme pôsobiť strašne. Ja celý od krvi, Marko vydesený na smrť a biely ako stena. Nevnímal som, čo sa ma pýtajú, po tvári mi tiekli slzy a celý som sa triasol. A potom som počul Markov hlas.

„Bola to nehoda,“ povedal tučnému policajtovi s červenou tvárou a krátkymi mäsitými prstami, ktorý si všetko pozorne zapisoval do malého notesa. Vedľa neho stál mladík s fotoaparátom, ktorý za pár minút vycvakal asi sto záberov.

„Čo sa tu presne stalo?“ zapichol do mňa pohľad ten tučný.

„Michal,“ hrdlo sa mi stiahlo, keď som kývol smerom k telu, „Michal bol u mňa na návšteve a tuto Marko mi zazvonil pri bráne, chcel so mnou hovoriť. Zbehli sme s Michalom dolu...“

„Prečo ste išli obaja, tvrdíte, že chcel hovoriť s vami,“ spýtal sa podozrievavo tučniak. Na sekundu som zaváhal.

„Chcel som hovoriť s obidvomi,“ skočil nám Marko do reči. Policajt k nemu pomaly obrátil hlavu. Vyzeral ako našuchorená sova. Aj tak krútil krkom.

„O čom ste s nimi chceli hovoriť... pán... pán?“

„Lisecký. Marko Lisecký,“ predstavil sa Marko.

„V poriadku, pán Lisecký, o čom ste s nimi chceli hovoriť?“

„To je súkromná vec,“ zahabkal Marko.

„Človeče, vyšetrujeme smrteľnú nehodu, tak tu nebľabocte o súkromí a odpovedzte na otázku!“ oboril sa policajt na Marka.

Marko ku mne vyslal prosebný pohľad. „Chcel som... chcel som chalanov pozvať na krstiny. Pred dvomi mesiacmi sa mi narodil syn.“

Len traja ľudia poznali skutočný dôvod jeho príchodu. Jedným z tých troch som bol ja a druhý bol mŕtvy.

„Aha... a ako došlo k nehode?“ pokračoval policajt.

„Michal vybehol z brány a šmykol sa pri schodoch. Spadol dozadu a udrel si hlavu,“ odpovedal Marko pomaly.

Pozrel som sa na neho a on sklopil pod mojím pohľadom oči. Ak niekedy existovala šanca, že s Markom ešte budeme priatelia, teraz sa definitívne rozplynula. Vedel som, že TOTO my dvaja už nikdy nerozchodíme.

Policajt si nervózne poklepal po zápisníku: „Tak ako? Bolo to tak?“ vyštekol na mňa.

Unavene som prikývol. Mohol som poprieť Markovu výpoveď a poslať ho na niekoľko rokov do väzenia, komu by to však pomohlo? Michal bol mŕtvy a ja som zomieral spolu s ním. Všetko odrazu stratilo zmysel. Aj nenávisť, aj pomsta, aj pravda. Zostala len bolesť, ktorá ochromovala celé moje vnútro.

Tučniak si nás znovu pozorne premeral a potom sa spýtal: „Kto zavolal sanitku?“

„Ja,“ povedal Marko.

Policajt si vypýtal jeho doklady a zapísal si všetky údaje.

„Konzumovali ste dnes večer alkohol?“

„Ja nie, som tu autom,“ zaprotestoval Marko.

„V poriadku, nevzďaľujte sa z miesta bydliska. Možno vás ešte budeme potrebovať,“ upozornil ho policajt a kývol mu, že môže ísť.

„A vy? Požili ste dnes večer alkohol?“ obrátil sa na mňa.

Spomenul som si na fľašu hrušky, ktorú sme si s Michalom otvorili a ktorá ostala v obývačke na stole. Prikývol som.

„Pil aj váš... mŕtvy priateľ?“

Znovu som prikývol.

„Mohol jeho pád spôsobiť vypitý alkohol?“ overoval si policajt.

„Nepili sme veľa...“

„To ukáže pitva,“ zahundral policajt a na tvári sa mu objavila spokojnosť, ako keby vylúštil tajničku krížovky. Nepotreboval, aby som ešte niečo dodal. Aj tak by som toho nebol schopný. Díval som sa, ako nejakí muži nakladajú Michalovo telo na nosidlá a odnášajú ho preč. Moja láska, môj život, môj sen, zabubnovalo mi v sluchách a nohy sa mi podlomili. V tom okamihu som pocítil pod ramenom niečiu ruku. Bola to mama.

„Boris?“ spýtala sa prestrašene. „Zlatko, čo sa tu stalo?“

„Michal... Michal sa zranil, mami,“ povedal som priškrteným hlasom. „Šmykol sa pri schodoch a ja... nestihol som ho zachytiť.“

Mama sa na mňa vydesene zadívala. Potom sa pozrela na zakryté nosidlá, pohľadom zavadila o Marka a dlaňou si prikryla ústa.

„Vy ste jeho matka?“ overoval si policajt debilne.

Mama prikývla.

„Váš syn tvrdí, že mŕtvy bol jeho priateľ.“

„To je pravda,“ povedala mama pomaly. „Bol to jeho najlepší priateľ.“ Hlas sa jej zatriasol a do očí jej vstúpili slzy. Policajtovi sa na tvári prvý raz objavil súcit.

„Ak dovolíte... potrebujem si zapísať identifikačné údaje vášho syna a potom vám už dáme pokoj.“

„Doklady mám hore,“ povedal som a zamieril k domu. V bráne som sa obzrel. Marko stál na chodníku a v očiach mal zúfalstvo.

3. kapitola

„Zlatko, to vyšetrovanie sa už skončilo?“ zaujímala sa Sofi tri dni po pohrebe. Ležali sme v mojej izbe na veľkej posteli a rozprávali sa ako toľkokrát predtým. Sofi je mojím druhým ja, len v dievčenskom tele. Nežná, krehká, nádherná. S doktorátom z psychológie a so smutnými tajomstvami, ktoré mi nechce prezradiť, hoci o tých mojich vie všetko.

Pretrel som si rukou čelo. „Áno. Uzavreli to ako smrteľnú nehodu bez cudzieho zavinenia,“ vzdychol som odovzdane.

Bol som rád, že tučniak s tým nakoniec nerobil veľkú vedu a po niekoľkých doplňujúcich otázkach mi dal pokoj.

„Aj tak si myslím, že si mal povedať pravdu,“ zamračila sa Sofi.

„Žabka, vysvetlím ti to jediný raz a potom už o tom nebudem hovoriť. Nerobí mi to dobre.“

„Prepáč, nechcela som... Nemusíš,“ začervenala sa a natiahla ku mne ruku.

„Bol som vtedy úplne mimo, Sofi, nevedel som, čo povedať. Ale keď to Marko jedinou vetou uhral na nehodu, neprotestoval som.“

„Aj keď z toho vyšiel čistý ako ľalia?“

„Áno, aj tak. Vieš, nech sa tam na ulici stalo čokoľvek, Marko určite nechcel Michalovi ublížiť. A keby sme povedali pravdu, že išlo o mileneckú hádku, povedz, komu by to pomohlo?“

Sofi vtiahla spodnú peru dovnútra úst a vyzerala ako malé decko.

„Hmm, to mi nedošlo.“

„Možno ani mne, možno ani Markovi. Možno to Marko povedal len zo strachu pred následkami, možno nemyslel na nič iné, len na to, aby sa zachránil.“

„To si píš, že to povedal preto.“

„Sofi, buď spravodlivá! Kto z nás by sa sám udal? Veď mu hrozil súd.“

„Zaslúžil by si,“ nedala sa Sofi. „Za všetko, čo ti urobil. Nepáči sa mi, keď tí, čo ubližujú, zostávajú nepotrestaní.“ V očiach som jej videl búrku, ktorú som poznal už z minulosti. A ešte čosi, čo som nevedel rozlúštiť.

„Sofi, rozumiem ti, ale snaž sa pochopiť aj ty mňa. Nechcel som, aby nejaké tučné policajné prasa začalo prepierať Michalov a môj život. To si Michal nezaslúži. A Marko tomu zabránil. Bola to nehoda. Koniec.“

Sofi rezignovala. „Máš pravdu. Prepáč. Neuvedomila som si to.“

Snažil som sa vyhnať z hrdla stúpajúcu hrču. Sofi mi to, žiaľ, nedovolila.

„Mala som ísť s tebou na pohreb. Aby si tam nebol sám.“

„Nebol som tam sám, bol som s Michalovou sestrou. Keby si tam bola aj ty, nezvládol by som to.“

Sofii sa v očiach mihlo dojatie. „Vieš, že tomuto rozumiem? Občas nechceme, aby sa svedkami našej bolesti stali ľudia, ktorých ľúbime.“

Nechápal som, ako to robí, no zakaždým dokázala presne pomenovať moje pocity.

„Ako to zvláda Danka?“ spýtala sa súcitne.

„Zle. Sofi, tá ich rodina je nejaká čudná,“ dodal som zamyslene, keď som si spomenul na surové správanie Dankiných rodičov. „Michal mi raz povedal, že Danku v skutočnosti vyhnala z domu stará mama. Keď som ju videl na tom pohrebe, pochopil som. Strašná ježibaba.“

„Zaujímavé,“ zamyslela sa Sofi. „Dominantná stará matka, surový otec, submisívna mama. Mnohé by sa tým vysvetľovalo.“

„Na čo narážaš?“

„Na nič, len nahlas uvažujem. V takýchto rodinách sa u muža vytvára veľmi nezdravý postoj k žene. Ale nechajme to tak, je to ťažká téma. Nemal by si chuť na nejaký film? Čosi som ti priniesla,“ vyskočila z postele a zalovila v taške.

Prikývol som. Sofi vložila do prehrávača cédečko a stisla gombík.

„Milujem Colina Firtha,“ usmiala sa.

„A ja milujem teba,“ povedal som dojato.

Pustila mi film Single man.

* * *

„Ak by si chcel, zlatko, poprosím obvodnú, vypíše ťa,“ navrhla mi mama v pondelok ráno, keď som sa neprítomne zadíval na hrnček horúcej kávy, ktorý predo mňa postavila.

„Nie, mami,“ vzdychol som si ťažko. „Už som si aj tak dovolenku predĺžil o týždeň, musím ísť do roboty.“

Mama ma nežne pohladila po vlasoch. „Je mi to tak ľúto.“

„Viem, mami,“ prisvedčil som a želal si, aby bolo aspoň o rok viac a mne sa netlačili slzy do očí pri každej spomienke na Michalovu smrť. Rozmýšľal som, koľko bude trvať, kým bude mať raňajšia káva zase tú istú chuť a pohľad na mlčiaci mobil mi prestane sťahovať hrdlo. Potreboval som ísť do roboty, chcel som byť s Leošom, počúvať jeho hromženie na politikov, nechutne nízke platy, prepchaté prostriedky MHD alebo na obschnutú šunku vo firemnom bufete. Chcel som byť zase zapichnutý za počítačom, čítať agentúrne správy o zatýkaní drogových dílerov, poisťovacích podvodoch alebo trebárs o novom útulku pre zatúlané štence. Nedokázal som byť sám. Ale ani s mamou nie. Chodila okolo mňa po špičkách a mne sa chcelo zakričať: „Mami, usmej sa, hnevaj sa, urob hocičo, len sa na mňa nedívaj stále takým ľútostivým pohľadom. Nedokážem Michala vzkriesiť, ale keď som s tebou, pochovávam ho každý deň znovu.“

Potreboval som Leošov humor, jeho nadávky, hundranie a výmysly. Aby som aspoň na pár minút zabudol.

4. kapitola

„Hmm, nezdá sa, že by ti tá dovolenka extra pomohla,“ premeral si ma Leoš skúmavým pohľadom, keď som otvoril dvere na redakcii. „Vyzeráš, ako keby si celé noci vykladal poštové vozne alebo prekopával územie okolo spadnutého meteoritu. Nepovedz mi, že si ho našiel!“ Čosi v mojom pohľade ho zarazilo, lebo vzápätí zvážnel. „Stalo sa niečo?“

„Zomrel mi... priateľ.“

Leoš sa nadýchol, ako keby sa chcel ešte niečo spýtať, potom sa zarazil, vydýchol a pristúpil ku mne. „Úprimnú sústrasť,“ podal mi ruku a objal ma.

Pritisol som sa k nemu na sekundu dlhšie, ako je zvykom, a veľmi si želal, aby si to nevysvetlil zle. Nevysvetlil.

„Čo sa stalo?“ spýtal sa ma vážne. „Teda, ak ti to nevadí.“

„Smrteľná nehoda.“

Nechcelo sa mi pridávať podrobnosti. Ani Leošovi nie. Mal som ho rád, miloval som jeho humor a otvorenosť, obdivoval som ho za jemnocit, s akým prijal moje priznanie k homosexualite, no ani s ním som nedokázal hovoriť o všetkom. Možno z neurčitého strachu, aby som ho práve pre tú „dôvernosť“ nestratil. Bol mojím priateľom a tak to malo zostať. Nechcel som cenzurovať svoje správanie k nemu. Nechcel som, aby on cenzuroval to svoje ku mne.

„Koľko mal rokov?“ vyrušil ma Leoš z úvah.

„Tridsaťdva.“

„Kurva, to je aká zbytočná smrť,“ zahrešil. „Chodievam ráno okolo jedného podchodu, na špinavých kartónoch tam ležia bezdomovci, smrdí to tam ako v klietke s opicami. Keď sú ožratí, robia to pod seba. Keby jeden ubudol, nikto si to ani nevšimne. Nech mi nik nehovorí, že na tomto svete existuje nejaká spravodlivosť!“

Mal svojský pohľad na svet – veci a javy okolo seba pomenovával otvorene a bez príkras, a hoci jeho slová pôsobili na pohľad surovo, mnohokrát som mu v duchu dával za pravdu.

Hodiny v robote sa mi zdali nekonečné. Katka s Romanou boli na tlačovke, mladý externista, ktorý k nám prišiel po Novom roku, bol chorý, tak sme makali s Leošom v kancli sami ako voľakedy. Bol som rád, že som len s ním, nevydržal by som zvedavé pohľady báb.

Drobná bucľatá Katka, ktorá k nám nastúpila po materskej, bola presne typom ženy, ktorý na sto metrov vypozoruje smútok a cíti potrebu ho liečiť. No a Romana, ktorá mi pripomínala krajšiu verziu Pink, mi od svojho príchodu do redakcie otvorene prejavovala náklonnosť. Leoš sa mi smial, že si namýšľam a že Romana ide v skutočnosti po ňom, a ja som si naozaj prial, aby mal pravdu, lebo toto bolo asi zo všetkého najhoršie – odmietnuť ženu a nemusieť prezradiť, čo je v skutočnosti vo veci. Nehanbil som sa za to, že som gay, nemienil som to však vešať na nos každému dievčaťu, ktoré o mňa prejavilo záujem.

Leoš sa občas snažil hodiť do pléna niečo vtipné, no po niekoľkých pokusoch to úplne vzdal. Nedokázal som mu kontrovať. Na obed ma zobral do novoobjavenej reštaurácie, kde podľa neho robili tie najlepšie grilované krídelká, no mne sa podarilo natlačiť do seba len jedno.

„Neblázni, dojedz to,“ prikázal mi skoro nahnevane.

„Nemôžem, nehnevaj sa. Ak chceš, dojedz to ty.“

Leoš si vďačne pritiahol môj tanier. „Nabudúce si nedávaj tú sladkú omáčku, nemám ju rád,“ napomenul ma a potom si ma pozorne premeral. „Koľko si schudol?“

„Neviem. Tri kilá? Nemám vôbec chuť do jedla.“

„Len to nehovor pred mojou Luckou, momentálne by zjedla aj klince. Kým porodíme, bude mať sto kíl.“

Ten jeho autorský plurál bol zlatý. Nikdy som si nemyslel, že sa nejakej žene podarí osedlať Leoša, nenápadná a krehká Lucia to dokázala. A ja som sa neprestával čudovať, že jej ešte žiadna z predchádzajúcich Leošových známostí neprišla vyškriabať oči.

„Kedy to čakáte?“

„Každú chvíľu.“

„Chceš byť pri pôrode?“ zaujímal som sa.

„Čo si sa zbláznil? Však by som to tam buď ošablil, alebo by ma museli kriesiť. Stačia mi zábery vo filmoch. Mamička je počas pôrodu spotená a hysterická a budúci tatko, vyzbrojený kamerou a dvojhodinovým školením AKO SA PRIPRAVIŤ NA PÔROD, zostane v nemocnici ešte týždeň na pozorovaniach, keďže odpadne pri prvej kontrakcii.“

Opisoval to tak živo, že som sa rozosmial. „Tešíš sa?“

„Jasné, že sa teším. Ty by si sa netešil?“

Zatváril som sa asi dosť čudne.

„Soráč, nemyslel som to tak. Ty zrejme nebudeš... vy asi nemôžete... Do riti, to je situácia!“

„Leoš,“ prerušil som ho, „neospravedlňuj sa. Ani sa to nesnaž dopovedať.“

„Nechcel som sa ťa dotknúť.“

„Nedotkol si sa. Je to proste tak. Ja nikdy nebudem mať deti.“

„Škoda, bol by si určite lepší otec ako ja.“

„Ty budeš skvelý otec,“ povzbudil som ho s úsmevom. „Viete už, čo to bude?“

„Lucia vie, ale nechce mi povedať. Minule som jej povedal, že mi je to jedno, len nech je to zdravá baba.“

„Ty chceš dievčatko?“ začudoval som sa.

„Jasné, hádam nie chalana. Však sa pozri na mňa!“

Leoš vyzeral výborne. Vždy a za každých okolností. Dnes mal na sebe čierne texasky a čiernu košeľu. Nepoznal som nikoho, komu by tak pristali košele. Každý jeho pohyb a úsmev pôsobili elektrizujúco a sexi. Myslela si to zrejme aj čašníčka, ktorá jeho smerom vyslala taký zmyselný pohľad, že som sa skoro začervenal. Už-už som čakal, že mu na ruku napíše číslo svojho mobilu, no keď videla, že o ňu Leoš neprejavuje záujem, stiahla sa.

* * *

Po našom návrate šéfka zvolala poradu.

Mia Preissová bola dokonalou kópiou hlavnej ženskej hrdinky z Pulp fiction. Zakaždým, keď k nám prišla do kancelárie, som čakal, že odkopne z nôh lodičky a predvedie nám slávny tanec, ktorý tancovala Uma Thurman s Johnom Travoltom. Nemala viac ako tridsaťpäť, no prísne zastrihnutá ofina, krvavočervený rúž na perách a okuliare s úzkym rámom ju robili staršou.

„Vážení, do volieb nám zostáva pár týždňov, a preto vás žiadam, aby ste sa maximálne sústredili na objektivitu spravodajstva. Pozor na neoverené informácie!“ spustila bez úvodu. „Ešte dnes vám umiestnia do redakcie ďalší televízor, na ktorom budete nepretržite sledovať vývoj politickej situácie. Žiadne MTV, dámy!“ pozrela sa prísne smerom k Romane a Katke. „Nesmieme si dovoliť nijaké prešľapy. Štylistické a gramatické chyby neodpúšťam, titulky žiadam výstižné a korektné. Pamätajte, nie sme bulvár!“

Nostalgicky som si zaspomínal na porady s naším bývalým šéfom, ktorému Leoš vyvádzal nezabudnuteľné kúsky. „Keď je kastról prázdny, tak duní,“ zahlásil raz po šéfovom hysterickom výstupe, čím mu nevdojak vymyslel doživotnú prezývku. Muselo sa mu chudákovi štikútať, lebo sme ho spomínali každý deň. Úbohý Kastról s účesom a postavou majiteľa stánku s pivom a s replikami, ktoré v našej redakcii zľudoveli. Úplný opak novej šéfky, ktorá chodila upravená, ako keby ju každú chvíľu mal prekvapiť filmársky štáb a nakrútiť s ňou rozhovor pre dokument Manažérka roka.

„Nebezpečná kosť,“ zahundral Leoš po skončení porady.

„Dobre, že ťa nepočuje Lucia.“

„Nepovedal som, že sa mi páči, povedal som, že je nebezpečná.“

„Nemám rád ľudí, ktorí nemajú zmysel pre humor, a jej ho tuším amputovali pri narodení,“ zamračil som sa.

Bez humoru by sme to v spravodajstve neprežili. A bez istej dávky cynizmu asi tiež nie. Boli dni, keď sa správy valili takým tempom, že sme nestihli ísť ani na záchod. Vtedy platilo Leošovo pravidlo „primeranej srdcervúcnosti“.

„Pri individuálnych útokoch zohľadňujte viac ako dve obete, pri prírodných katastrofách, leteckých a železničných nešťastiach viac ako desať obetí,“ prikazoval nám.

„Si cynik,“ búril som sa so smiechom.

„Neser ma, myslíš si, že CNN mapuje, ako nejaký farmár v Utahu pobodal suseda alebo ako si nejaká babka na priechode v New Yorku zlomila nohu?“

„Nie sme CNN!“

„Máš pravdu, a preto dodržíme náš vlastný zákon!“ vysmieval sa mi.

Občas sa to dalo, občas nie. Niekedy sme správy dokázali filtrovať, inokedy sme sa z nich išli zblázniť.

* * *

Domov som sa vrátil neskoro večer unavený ako prístavný robotník.

„Ako bolo, zlatko?“ nakukla mi mama po chvíli do izby.

„Celkom dobre,“ zaklamal som, lebo s výnimkou obednej prestávky ma Michal neopustil ani na minútu.

„Poď sa najesť, robila som cestoviny s nivovou omáčkou. Ešte sú horúce.“

Bolo to Michalovo najobľúbenejšie jedlo. Keď sme si raz zostavovali „svadobné menu“, Michal zažartoval, že bez nivy nebude žiadna svadba. Smiali sme sa na tom zakaždým, keď sme išli okolo pultu so syrmi.

„Nebudem, maminka, prepáč, som plný ešte od obeda,“ zaklamal som.

Hrča z krku sa vrátila na pôvodné miesto.