Walter Isaacson / Steve Jobs

(ukážka)

Elektronická kniha

STEVE JOBS.

Copyright © 2011 by Walter Isaacson

All rights reserved.

Slovak edition © 2011 by Eastone Group, a. s.

Translation © 2011 Stanislav Petruš (úvod až kapitola 17) a Cronica, s. r. o. (kapitoly 18 až 41)

Z rovnomenného anglického originálu, vydaného vydavateľstvom Simon & Schuster v roku 2011, preložil kolektív prekladateľov.
V roku 2011 vydalo vydavateľstvo Eastone Books, Bratislava.

Korektorka: Erika Myslivcová

Zodpovedná redaktorka: Marianna Petrová

Tlač: Kasico, a. s.

ISBN 978-80-8109-194-0

www.eastonebooks.com

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nemôže byť použitá alebo reprodukovaná, uchovávaná v informačných systémoch alebo šírená v akejkoľvek forme a akýmkoľvek spôsobom: elektronicky, mechanicky, kopírovaním, nahrávaním, skenovaním alebo inak, bez písomného súhlasu majiteľa autorských práv, s výnimkou citácií v rámci recenzií.

„Ľudia, ktorí sú dostatočne blázniví na to, aby si mysleli, že dokážu zmeniť svet, ho aj zmenia.“

– Reklama spoločnosti Apple Think Different, 1997

Úvod

Ako vznikla táto kniha

Začiatkom leta roku 2004 mi zavolal Steve Jobs. Za tie roky, čo ho poznám, sa ku mne vždy správal priateľsky, hlavne, keď chcel uviesť na trh nový produkt a dostať ho na titulku časopisu Time alebo do vysielania CNN, kde som pracoval. Odkedy som však nepracoval ani pre jedno zo spomínaných médií, veľa som o ňom nepočul. Chvíľu sme sa rozprávali o Aspenskom inštitúte, neziskovej organizácii s medzinárodnou pôsobnosťou, v ktorej som začal nedávno pracovať, a pozval som ho predniesť príhovor na našom letnom stretnutí v Colorade. Povedal, že rád príde, ale nie ako rečník. Namiesto toho chcel ísť na prechádzku, aby sme sa mohli porozprávať.

Bolo to trochu čudné. Nevedel som, že dlhé prechádzky boli preňho najlepším spôsobom, ako sa vážne porozprávať. Ukázalo sa, že chce, aby som napísal jeho životopis. Nedávno som vydal biografiu Benjamina Franklina a pracoval som aj na životopise Alberta Einsteina, a prvé, čo mi skôr zo žartu napadlo opýtať sa ho bolo, či sám seba vníma ako prirodzené pokračovanie tejto postupnosti.

Keďže som si myslel, že je stále uprostred oscilujúcej kariéry, s množstvom víťazstiev aj pádov, ktoré ešte len prídu, zdráhal som sa. Povedal som mu, že ešte nie, možno o desať, dvadsať rokov, keď odíde do dôchodku.

Poznali sme sa od roku 1984, keď sa zúčastnil na neformálnom obede s novinármi v budove Time-Life na Manhattane. Už vtedy bol nedotklivý a na redaktora časopisu Time zaútočil len preto, lebo napísal článok, ktorý o ňom odhaľoval až príliš veľa. Keď som sa s ním však potom rozprával, upútal ma rovnako ako mnohých iných svojím chytľavým zanietením. Ostali sme v kontakte, dokonca aj po tom, ako ho „vymanévrovali“ z Applu. Vždy, keď mal niečo zaujímavé, ako počítač NeXT či film od Pixaru, znova som sa nechal stiahnuť vlnou jeho šarmu a zvykol s ním zájsť do suši reštaurácie na dolnom Manhattane, kde mi oznámil, že čokoľvek, na čom pracuje, je tá najúžasnejšia vec, akú kedy vyprodukoval. Mal som ho rád.

Keď sa vrátil do pozície šéfa Applu, dali sme ho na obálku časopisu Time, a čoskoro mi ponúkol svoje nápady na sériu článkov, ktoré sme vydávali o najvplyvnejších ľuďoch storočia. Spustil svoju kampaň „Think different“ (Rozmýšľajte inak), s pamätnými fotografiami tých istých ľudí, nad ktorými sme uvažovali aj my, a fascinovala ho snaha oceniť historický vplyv vybratých osobností.

Keď som mu vyhovoril nápad, aby som napísal jeho životopis, ozval sa už iba zriedka. V istom momente som mu napísal e-mail, v ktorom som sa opýtal, či je pravda, ako mi povedala moja dcéra, že logo Applu bolo poctou Alanovi Turingovi, britskému počítačovému priekopníkovi, ktorý rozlúštil nemecké vojnové šifry a svoj život ukončil dobrovoľne prehltnutím kapsuly s cyankálim. Odpísal mi, že by bol rád, keby mu to bolo napadlo, ale nestalo sa tak. Začali sme si potom vymieňať e-maily o ranej histórii spoločnosti Apple a ja som zistil, že zbieram podklady k tejto téme, ak by som niekedy mal napísať o nej knihu. Keď vyšiel môj životopis Einsteina, prišiel na propagačnú akciu knihy do Palo Alto, odtiahol ma nabok a znova navrhol, že by bol dobrou témou pre knihu.

Jeho vytrvalosť ma zarazila. Vedelo sa o ňom, že si stráži svoje súkromie, a nemal som dôvod myslieť si, že niekedy čítal niektorú z mojich kníh. Možno raz…, opakoval som mu. Ale v roku 2009 mi jeho žena Laurene Powell bez obalu povedala: „Ak chcete niekedy napísať knihu o Stevovi, tak by ste to mali urobiť teraz.“ Práve oznámil, že si berie svoju druhú zdravotnú dovolenku. Priznal som sa jej, že keď mi prvýkrát spomenul spísanie životopisu, nevedel som, že je chorý. Odpovedala mi, že skoro nikto to nevedel. Zavolal mi tesne pred svojou operáciou, ktorú musel pre rakovinu podstúpiť, a ako mi jeho žena vysvetlila, stále to držal v tajnosti.

Rozhodol som sa preto, že knihu napíšem. Jobs ma prekvapil, keď ochotne súhlasil s tým, že ma nebude pri písaní ovplyvňovať, dokonca nechcel mať ani právo vidieť ju ako prvý. „Je to vaša kniha,“ povedal mi. „Ja ju ani nebudem čítať.“ Ale neskôr na jeseň sa zdalo, že svoj postoj k našej spolupráci trochu zmenil, a aj keď som o tom nevedel, zasiahla ho ďalšia vlna problémov s rakovinou. Prestal mi odpovedať na telefonáty a ja som projekt načas odložil bokom.

Potom mi nečakane zavolal neskoro popoludní, v predvečer Nového roku 2009. Bol vo svojom dome v Palo Alto len so svojou sestrou Monou Simpsonovou. Jeho žena a ich tri deti odišli na krátku lyžovačku, on sa však necítil dosť dobre na to, aby sa k nim pridal. Mal náladu na hlboké úvahy a zhovárali sme sa dlhšie ako hodinu. Začal s tým, ako chcel zostrojiť merač frekvencií, keď mal dvanásť rokov, ako dokázal nájsť v telefónnom zozname číslo Billa Hewletta, zakladateľa spoločnosti Hewlett-Packard (HP), a získať od neho súčiastky. Povedal mi, že posledných dvanásť rokov, po jeho návrate do Applu, bolo najproduktívnejších v jeho živote, čo sa týka vytvárania nových produktov. Ale ešte dôležitejšie preňho bolo urobiť to, čo dokázali Hewlett a jeho priateľ Packard, a to vytvoriť spoločnosť, ktorá bola tak nabitá inovatívnou kreativitou, že ich prežila.

„Ako dieťa som sa vždy považoval za humanitne orientovaného, ale mal som rád elektroniku. Potom som si prečítal, čo jeden z mojich hrdinov Edwin Land z Polaroidu povedal o dôležitosti ľudí, ktorí dokážu stáť na priesečníku humanitných a prírodných vied, a rozhodol som sa, že to chcem dosiahnuť aj ja.“ Znelo to, akoby mi dával návrhy na témy v životopise (a prinajmenšom v tomto prípade sa téma ukázala byť k veci). Tvorivosť, ktorá sa objaví, ak sa cit pre humanitné a prírodné vedy spojí v jednej silnej osobnosti, bola témou, ktorá ma najviac zaujímala aj v mojich životopisoch Franklina a Einsteina. Verím totiž, že bude kľúčom k vytvoreniu inovatívnych ekonomík v 21. storočí.

Opýtal som sa Jobsa, prečo chce, aby som jeho biografiu napísal ja. „Myslím si, že dokážete ľudí podnietiť, aby rozprávali,“ odpovedal. Bola to nečakaná odpoveď. Vedel som, že sa budem musieť porozprávať s armádou ľudí, ktorých prepustil, poškodil, opustil alebo iným spôsobom rozhneval, a bál som sa, že sa mu nebude páčiť, ak im dám možnosť prehovoriť.

A naozaj sa preľakol, keď sa dopočul, s kým som robil rozhovory. Avšak po niekoľkých mesiacoch začal ľudí nabádať, aby so mnou komunikovali, dokonca aj svojich nepriateľov a bývalé priateľky. Nepokúsil sa ani vyhradiť si právo nespomínať nejakú vec. „Urobil som veľa vecí, na ktoré nie som hrdý, napríklad na spôsob, ktorým som sa ako 23-ročný postavil k tomu, keď moje dievča otehotnelo,“ povedal mi. „Nemám však žiadne tajomstvá, s ktorými by som nemohol ísť von.“

Nakoniec sme spolu urobili vyše štyridsať rozhovorov. Niektoré boli formálne, v jeho obývačke v Palo Alto, ďalšie sa odohrali na dlhých prechádzkach, v aute alebo po telefóne. Počas osemnástich mesiacov, keď som ho navštevoval, sa ku mne správal čoraz dôvernejšie a otvorenejšie, aj keď som z času na čas prišiel do styku s tým, čo jeho starí kolegovia v Appli nazvali „pole skresľujúce realitu“. Niekedy išlo o neúmyselné zlyhanie pamäťových buniek, ktoré sa pritrafí každému z nás, niekedy zas spriadal svoju vlastnú verziu reality, rovnako pre mňa, ako pre seba. Aby som si jeho príbeh overil a oživil, spravil som rozhovory s vyše stovkou jeho priateľov, príbuzných, konkurentov, nepriateľov a kolegov.

Jeho žena Laurene, ktorá s týmto projektom pomáhala, ma tiež požiadala, aby som nič nezatajil. Ani ona nechcela kontrolovať, čo píšem, ani dopredu vidieť text, ktorý dám do tlače. Naopak, veľmi ma povzbudzovala, aby som úprimne rozprával o Stevových zlyhaniach, ako aj silných stránkach. Je jednou z tých najmúdrejších a najskromnejších ľudí, akých som kedy stretol. „Niektoré etapy jeho života a črty jeho osobnosti nie sú v poriadku,“ povedala mi ešte na začiatku. „Nemali by ste ich však nejako zakrývať. Vie si veľmi vymýšľať, ale má aj neobyčajný životný príbeh, a bola by som rada, keby bol ten príbeh napísaný pravdivo.“

Nechávam na čitateľovi, aby ohodnotil, či som v tomto poslaní uspel. Som si istý, že niektorí herci v tejto dráme si budú pamätať rozpovedané udalosti inak alebo si budú myslieť, že som sa niekde nechal chytiť do Jobsovho „poľa skresľujúceho realitu“. Podobne ako pri knihe o Henrym Kissingerovi, ktorá bola istým spôsobom dobrou prípravou na tento projekt, som zistil, že ľudia prechovávajú veľmi silné pozitívne, ako aj negatívne emócie k jeho osobe, takže Rashomonov efekt[1] je často jasne viditeľný. Spravil som však, čo som mohol, aby som férovo udržal v rovnováhe protichodné opisy udalostí a transparentne uviedol svoje zdroje.

Toto je kniha o bláznivom živote a silne vášnivej osobnosti kreatívneho podnikateľa, ktorého zanietenie pre dokonalosť a dravý elán priniesli revolúciu v šiestich priemyselných oblastiach: v osobných počítačoch, v animovaných filmoch, v hudbe, v telefónoch, vo vývoji tabletov a v oblasti digitálneho publikovania. Mohli by sme dokonca pridať siedmu: maloobchodné predajne, do ktorých síce nevniesol revolúciu, ale ktorým dal nový vzhľad. Navyše otvoril dvere pre nový trh s digitálnym obsahom, založeným na aplikáciách a nie na webových stránkach. Popri tom nielenže stál pri zrode prevratných produktov, ale na druhý pokus vytvoril aj silnú spoločnosť, obdarenú jeho génmi, plnú kreatívnych dizajnérov a odvážnych vývojárov, ktorí dokážu posunúť dopredu jeho víziu.

Dúfam, že toto je kniha aj o inovácii. V období, keď sa Spojené štáty americké snažia udržať si svoj inovatívny náskok a keď sa národy na Zemi snažia prispôsobovať svoje ekonomiky digitálnemu veku, Jobs predstavuje najvyšší symbol vynaliezavosti, predstavivosti a trvalej invenčnosti. Uvedomil si, že najlepší spôsob, ako vytvoriť hodnoty v 21. storočí, je spojiť kreativitu s technológiou, a tak vybudoval spoločnosť, kde sa rozvoj predstavivosti skombinoval s nevídanými úspechmi techniky.

Jobs a jeho kolegovia v spoločnosti Apple boli schopní myslieť inak ako ostatní. Nevyvíjali len skromne vylepšené produkty v úzko zameraných skupinách, ale celé nové zariadenia a služby, o ktorých spotrebitelia predtým nevedeli, že ich potrebujú.

Nebol vzorovým šéfom, ani ľudskou bytosťou vzorne pripravenou prispôsobovať sa svojmu okoliu. Sám, hnaný démonmi, dokázal doviesť ľudí vo svojom okolí do zúrivosti alebo zúfalstva. Avšak jeho osobnosť, vášne a produkty sú všetky navzájom prepojené, rovnako ako zvykli byť hardvér a softvér Applu, asi ako súčasť integrovaného systému. Jeho príbeh je preto zároveň poučný, ako aj varovný, vyplnený lekciami o inovácii, charaktere, vodcovstve a hodnotách.

Shakespearov Henrich V. – príbeh o tvrdohlavom, nedozretom princovi Halovi, z ktorého sa stane vášnivý a zároveň citlivý, bezohľadný, ale sentimentálny, fascinujúci, ale nedokonalý kráľ – začína výzvou: „Ó, Múza ohňa, ktorá by z ohňa vystúpila / Najjasnejšie nebo invencie.“ Princ Hal to mal jednoduché: musel sa vyrovnať len s odkazom jedného otca. Pre Steva Jobsa sa vystúpenie na najjasnejšie nebo invencie začalo dvomi pármi rodičov, a detstvom v údolí, ktoré sa ešte len učilo, ako premeniť kremík na zlato.

[1]* Názov Rashomonov efekt pochádza z japonskej krimidrámy Rashomon (1950), v ktorej je ohavný zločin opisovaný zo štyroch rôznych uhlov pohľadu, štyrmi rôznymi svedkami, z ktorých si všetci svoju výpoveď prikrášlia tak, aby sa ukázali v lepšom svetle.

Paul Jobs so Stevom, 1956.

Stredoškolák Steve na Homestead High, fotografia je zo školskej ročenky 1972.

Dom v Sunnyvale s garážou, v ktorej sa zrodila spoločnosť Apple.

Jeden zo školských výmyslov, ktorý Steve zrealizoval so svojimi dvoma najlepšími priateľmi. „SWAB JOB“ spájal ich iniciálky so Stevovým priezviskom.

Foto: archív Steva Jobsa

Kapitola 1

Detstvo

Opustený a vyvolený

Adopcia

Keď bol Paul Jobs prepustený z Pobrežnej stráže, uzatvoril so svojimi kolegami stávku. Po príchode do San Francisca bola ich loď vyradená z prevádzky a Paul sa stavil, že do dvoch týždňov si nájde manželku. Paul bol mocný, potetovaný strojný mechanik, meral cez stoosemdesiat centimetrov a vyzeral ako James Dean. Nebol to však jeho výzor, ktorý mu zabezpečil schôdzku s Clare Hagopian, rozkošnou dcérou arménskych imigrantov. Schôdzka sa uskutočnila, pretože Paul so svojím kamarátom mali k dispozícii auto, na rozdiel od pôvodnej partie, s ktorou plánovala Clare ísť von. O desať dní neskôr, v marci 1946, sa Paul a Clare zasnúbili, a tak Paul vyhral svoju stávku. Manželstvo sa ukázalo byť šťastné, pár rozdelila až smrť po vyše štyridsiatich rokoch.

Paul Reinhold Jobs vyrastal na mliečnej farme v meste Germantown, v štáte Wisconsin. Aj keď jeho otec bol z času na čas násilnícky alkoholik, z Paula vyrástol mierny a pokojný muž ošľahaný životom. Po tom, ako zanechal strednú školu, sa túlal Stredným západom, pracujúc kade-tade ako mechanik, až kým vo veku 19 rokov nevstúpil do Pobrežnej stráže, a to aj napriek tomu, že nevedel plávať. Zaradili ho do služby na lodi USS M.C. Meigs, a väčšinu druhej svetovej vojny strávil prevážaním vojska generálovi Pattonovi do Talianska. Bol talentovaným mechanikom a požiarnikom, čo mu prinieslo uznanie, z času na čas sa však ocitol v menších problémoch, a tak nikdy nezískal vyššiu hodnosť ako námorník.

Clare sa narodila v New Jersey, kde jej rodičia pristáli po tom, ako unikli pred Turkami v Arménsku. Ešte v detstve sa jej rodina presťahovala do Mission District, časti San Francisca. Mala tajomstvo, ktoré málokomu prezradila: bola už raz vydatá, ale jej manžel padol vo vojne. Takže keď stretla Paula Jobsa na ich prvom rande, bola pripravená začať nový život.

Ako mnohí z tých, ktorí prežijú vojnu, zažili Paul a Clare dostatok vzrušenia na to, aby si po jej skončení neželali nič iné, ako usadiť sa, založiť rodinu, a viesť pokojný život. Nemali veľa peňazí, a tak sa presťahovali do Wisconsinu k Paulovým rodičom, kde žili niekoľko rokov. Následne sa vybrali do Indiany, kde získal Paul prácu ako mechanik pre spoločnosť International Harvester. Jeho koníčkom bolo opravovanie starých áut a vo voľnom čase si zarábal ich kupovaním, opravou a opätovným predajom. Nakoniec nechal prácu, aby sa mohol plne venovať predaju ojazdených áut.

Clare však milovala San Francisco a v roku 1952 presvedčila svojho manžela, aby sa tam znova presťahovali. Zariadili si byt v Sunset District s výhľadom na Tichý oceán, južne od Golden Gate Park, a Paul si našiel prácu ako „exekútor“ pre istú finančnú spoločnosť: otváral zámky na autách, ktorých majitelia nesplácali pôžičku, a vracal ich spoločnosti. Niektoré z týchto áut tiež kúpil, opravil a predal, čím si zabezpečil slušné živobytie.

V ich živote však niečo chýbalo. Chceli deti. Clare však prešla mimomaternicovým tehotenstvom – ide o typ tehotenstva, pri ktorom sa oplodnené vajíčko usadí vo vajíčkovode namiesto v maternici – a ostala neplodná. A tak roku 1955, po deviatich rokoch manželstva, začali uvažovať o adopcii.

Podobne ako Paul Jobs, aj Joanne Schieble pochádzala z vidieckej rodiny nemeckého pôvodu žijúcej vo Wisconsine. Jej otec Arthur Schieble sa po emigrácii usadil na predmestí Green Bay, kde spolu s manželkou vlastnili norkovú farmu, a celkom úspešne sa vŕtal aj v niekoľkých ďalších oblastiach podnikania, realitným maklérstvom počínajúc a reprodukciou ilustrácií končiac. Bol veľmi prísny, hlavne čo sa týkalo vzťahov svojej dcéry, a kategoricky odmietal jej prvú lásku, umelca, ktorý nebol katolíkom. Preto nebolo prekvapujúce, keď sa vyhrážal, že úplne preruší s Joannou kontakt potom, keď sa na Wisconsinskej univerzite zaľúbila do Abdulfattaha „Johna“ Jandaliho, mladého učiteľa zo Sýrie islamského vierovyznania.

Jandali bol najmladším z deviatich detí prominentnej sýrskej rodiny. Jeho otec vlastnil ropné rafinérie a ďalšie spoločnosti, s obrovským majetkom v Damasku a Homse, a istý čas v podstate kontroloval ceny pšenice v regióne. Podobne ako Schliebleovci, aj Jandalovci kládli dôraz na vzdelanie, celé generácie členov ich rodiny navštevovali univerzity v Istanbule alebo Sorbonnu. Napriek tomu, že bol moslimom, Abdulfattah Jandali navštevoval jezuitskú internátnu školu a bakalársky titul získal na Americkej univerzite v Beirúte. Následne pokračoval v štúdiu na Wisconsinskej univerzite, kde pôsobil ako odborný asistent v odbore politických vied.

V lete roku 1954 odcestovala Joanne s Abdulfattahom do Sýrie. Počas dvoch mesiacov, ktoré strávili v Homse, sa naučila od Abdulfattahovej rodiny pripravovať sýrske jedlá. Keď sa vrátili do Wisconsinu, zistila, že je tehotná. Obaja mali v tom čase 23 rokov, ale rozhodli sa nezosobášiť sa. Joannin otec ležal na smrteľnej posteli a vyhrážal sa, že ju vydedí, ak sa vydá za Abdulfattaha. Interupcia taktiež nebola v úzkej katolíckej komunite jednoduchým riešením. Preto začiatkom roku 1955 Joanne odcestovala do San Francisca, kde si ju pod svoje krídla zobral chápavý lekár, ktorý poskytoval prístrešok slobodným matkám, a po pôrode v tichosti zariadil anonymnú adopciu.

Joanne si určila podmienku: jej dieťa musí adoptovať vysokoškolsky vzdelaný pár. Lekár preto zariadil adopciu dieťaťa právnikovi a jeho manželke. Keď sa však chlapec 24. februára 1955 narodil, pár sa rozhodol uprednostniť dievča a z adopcie upustil. A takto sa chlapec nestal synom právnika, ale mechanika bez maturity a jeho jedinečnej manželky, ktorá pracovala ako účtovníčka. Paul a Clare pomenovali svoje dieťa Steven Paul Jobs.

Joannina podmienka vysokoškolsky vzdelaného páru však bola problémom. Keď zistila, že jej syna adoptoval pár, z ktorého nikto nemal ani maturitu, odmietla podpísať súhlas s adopciou. Situácia sa naťahovala celé týždne, dokonca aj potom, ako si dieťa na domácnosť Jobsovcov už zvyklo. Nakoniec sa Joanne dala obmäkčiť pod podmienkou, že pár prisľúbi (dokonca podpíše prísahu), že vytvorí fond, z ktorého bude financovať univerzitné vzdelanie adoptovaného dieťaťa.

Existoval ešte jeden dôvod, prečo sa Joanne zdráhala podpísať súhlas s adopciou. Jej otec umieral a ona sa plánovala vydať za Abdulfattaha čoskoro potom. Ako sa neskôr, mnohokrát s plačom priznala svojim najbližším, stále dúfala, že po svadbe získa svoje dieťa späť.

Arthur Schieble nakoniec zomrel v auguste 1955, niekoľko týždňov po ukončení adopčného procesu. Joanne a Abdulfattah sa zosobášili hneď po Vianociach v Kostole svätého apoštola Filipa v Green Bay. O rok neskôr získal Abdulfattah titul PhD. z medzinárodnej politiky, a narodilo sa im aj ďalšie dieťa, dievčatko Mona. Keď sa v roku 1962 rozviedli, Joanne začala viesť rojčivý, túlavý život, ktorý jej dcéra, svetu neskôr známa ako spisovateľka Mona Simpson, výstižne zachytila vo svojom románe Anywhere But Here (Kdekoľvek, len nie tu). Keďže však bolo umiestnenie Steva do anonymnej rodiny tajné, trvalo ďalších 20 rokov, kým sa všetci znova našli.

Steve Jobs vedel od útleho detstva, že bol adoptovaný. „Moji rodičia boli v tomto smere ku mne veľmi otvorení,“ spomína. Z detstva mu zostala živá spomienka, ako asi šesť- či sedemročný sedí na trávniku pred domom s dievčatkom zo susedstva a rozpráva jej svoj príbeh. „Znamená to teda, že tvoji skutoční rodičia ťa nechceli?“ opýtalo sa dievča. „Och! V hlave sa mi rozsvietilo!“ vraví dnes Jobs. „Pamätám si, ako som s plačom vbehol do domu. A moji rodičia povedali: ,Nie, musíš to pochopiť.‘ Boli veľmi vážni a pozerali mi priamo do očí. ,My sme si vybrali konkrétne teba.‘ Obaja rodičia mi to pomaly zopakovali. A kládli dôraz na každé slovo vo vete.“

Opustený. Vyvolený. Výnimočný. Tieto pojmy sa stali súčasťou toho, kým Jobs je, a ako sám seba vníma. Jeho najbližší priatelia si myslia, že vedomie toho, že ho opustili hneď po narodení, v ňom zanechalo jazvy. „Myslím si, že jeho túžba po úplnej kontrole nad tým, čo robí, vyplýva priamo z jeho osobnosti a faktu, že bol opustený hneď po pôrode,“ tvrdí jeho dlhodobý kolega Del Yocam. „Chce mať pod kontrolou to, čo sa okolo neho deje, a produkt vníma ako súčasť samého seba.“ Greg Calhoun, ktorý sa s Jobsom zblížil hneď po univerzitných štúdiách, pozoroval ďalší efekt: „Steve mi veľa rozprával o tom, aké to je byť opustený, a o bolesti, ktorú mu to spôsobilo. Stal sa samostatnejším. Sledoval svoje vlastné záujmy, čo pramenilo z toho, že žil v odlišnom svete, ako bol ten, do ktorého sa narodil.“

Neskôr, keď mal Jobs 23 rokov, rovnako ako jeho biologický otec, keď ho opustil, aj on sa stal otcom, ktorý opustil svoje dieťa. (Nakoniec za svoju dcéru prebral zodpovednosť.) Chrisann Brennan, matka dieťaťa, zhodnotila, že adopcia Jobsa „rozbila na malé kúsky ostré ako sklo“, čo vysvetľuje aj niektoré prvky Jobsovho správania. „Ten, kto bol opustený, opúšťa,“ tvrdí Chrisann. Andy Hertzfeld, ktorý úzko spolupracoval s Jobsom v Appli začiatkom osemdesiatych rokov, je jedným z mála, ktorí ostali blízki Chrisann Brennanovej aj Jobsovi. Tvrdí: „V súvislosti so Stevom sa mnohí často pýtajú, prečo sa niekedy nedokáže zdržať toho, aby bol tak mimovoľne krutý a zlý k niektorým ľuďom. Odpoveď možno hľadať v jeho minulosti, keď bol po pôrode opustený. Téma opustenosti bola odvždy zásadným problémom v Stevovom živote.“

Jobs takúto interpretáciu zavrhol. „Niektorí ľudia si myslia, že na svojom úspechu som pracoval preto tak veľmi tvrdo, lebo ma opustili rodičia, a ja som chcel, aby ma túžili prijať naspäť. Je to však hlúposť, rovnako ako iné podobné tvrdenia,“ hovorí. „To, že som vedel o svojej adopcii, mi možno dodalo pocit samostatnosti, nikdy som sa však necítil opustený. Vždy som sa cítil byť výnimočným. Tento pocit mi dali moji rodičia.“ Jobsa vždy rozčuľovalo, keď niekto hovoril o Paulovi a Clare Jobsovcoch ako o jeho „adoptívnych“ rodičoch alebo naznačil, že nejde o jeho „skutočných“ rodičov. „Boli mojimi rodičmi na tisíc percent,“ tvrdí. Keď na druhej strane rozprával o svojich biologických rodičoch, bol odmeraný: „Boli mojou spermobankou a vajíčkobankou – nie je to nič kruté, tak to jednoducho bolo. Spermobanka, nič viac.“

Silicon Valley

Detstvo, ktoré Paul a Clare pripravili pre svojho nového syna, bolo v mnohých smeroch typické pre koniec päťdesiatych rokov. Keď mal Steve dva roky, adoptovali dievčatko Patty, a o tri roky sa presťahovali do domčeka v radovej zástavbe na periférii mesta. Finančná spoločnosť CIT, kde Paul pracoval ako exekútor, ho preradila do kancelárie v Palo Alto, tam si však nemohol dovoliť bývanie, a tak sa rodinka usadila v Mountain View, menej drahom mestečku trochu ďalej na juhu.

Tam sa Paul Jobs pokúsil preniesť na syna svoje nadšenie pre mechaniku a autá. „Steve, tu odteraz môžeš majstrovať ty,“ vyhlásil, keď vyznačil časť pracovného stola v ich garáži. Jobs si spomína, aký dojem naňho spravil otcov dôraz na remeselnú zručnosť. „Myslím si, že otec mal celkom dobrý zmysel pre dizajn, pretože vedel zostrojiť čokoľvek. Keď sme potrebovali šatník, tak ho urobil. Keď sme stavali plot, tak mi dal kladivo, aby som mu mohol pomáhať.“

Ten plot tam stojí už päťdesiat rokov a ohraničuje zadnú a bočnú časť domu v Mountain View. Keď mi ho Jobs ukazoval, hladil plotové panely a spomínal na lekciu od otca, ktorá sa v ňom hlboko zakorenila. Jeho otec mu povedal, že je dôležité poriadne opracovať aj zadnú časť šatníka alebo plotu, dokonca aj keď ich nevidieť. „Otec miloval robiť veci poriadne. Záležalo mu dokonca aj na častiach, ktoré ste nevideli.“

Paul pokračoval v oprave a predaji ojazdených áut a obrázkami svojich najobľúbenejších vyzdobil garáž. Zvykol upozorniť Steva na detaily dizajnu áut – línie, chladič, chrómovanie, úpravu sedadiel. Každý deň po práci sa prezliekol do montérok a utiahol do garáže, často so Stevom v pätách. „Zistil som, že v ňom môžem vypestovať istú mechanickú zručnosť, ale v podstate nemal záujem zašpiniť si ruky,“ spomínal neskôr Paul. „Nikdy mu príliš nezáležalo na mechanických veciach.“

Hrabať sa pod kapotou nebolo Jobsovi nikdy blízke. „Opravovanie áut ma nikdy veľmi nezaujímalo, ale chcel som byť so svojím otcom.“ Dokonca aj keď si čoraz väčšmi uvedomoval, že je adoptovaný, bol na Paula stále viac naviazaný. Jedného dňa, keď mal asi osem rokov, objavil fotografiu svojho otca z obdobia, keď slúžil v Pobrežnej hliadke. „Je to fotka zo strojovne, kde nemá na sebe košeľu a vyzerá ako James Dean. Bol to jeden z tých detských momentov, keď si uvedomíte, že vaši rodičia boli kedysi tiež mladí a vyzerali naozaj dobre.“

Cez autá priviedol Paul svojho syna k elektronike. „Otec nerozumel elektronike na hlbšej úrovni, ale stretával sa s ňou často pri automobiloch a iných zariadeniach, ktoré opravoval. Ukázal mi jej základy a mňa veľmi zaujala.“ Ešte zaujímavejšie boli výpravy na vrakovisko, kde hľadali náhradné súčiastky. „Každý víkend sme sa vybrali na vrakovisko. Hľadali sme generátory, karburátory a všetky možné druhy komponentov.“ Steve si odtiaľ pamätal, ako jeho otec zjednával cenu. „Vedel dobre vyjednávať, pretože poznal cenu komponentov oveľa lepšie ako zamestnanci vrakoviska.“ Táto aktivita pomohla naplniť sľub, ktorý jeho rodičia zložili pri adopcii. „Moje vysokoškolské štúdium bolo financované z prípadov, keď otec zaplatil 50 dolárov za Ford Falcon alebo nejaké iné poobíjané auto, na ktorom pár týždňov popracoval a následne ho predal za 250 dolárov bez toho, aby to dal vedieť daňovému úradu.“

Dom Jobsovcov, s popisnou adresou 286 Diablo, ako aj ďalšie domy v susedstve, dal postaviť realitný developer Joseph Eichler, ktorého spoločnosť vybudovala v rokoch 1950 až 1974 viac ako 11 000 domov v rôznych oblastiach Kalifornie. Inšpirovaný víziou Franka Lloyda Wrighta, ktorý si predstavoval jednoduchý, moderný dom pre „obyčajného“ Američana, Eichler postavil lacné domy, ktoré sa vyznačovali sklenenými stenami od podlahy až po strop, otvoreným priestorom, odkrytými podstrešnými piliermi, podlahou z betónových panelov a množstvom posúvacích sklenených dverí. „Eichler spravil skvelú vec,“ poznamenal Jobs na jednej z našich prechádzok okolo susedov. „Jeho domy boli elegantné, lacné a dobré. Priniesli uhladený dizajn a jednoduchý vkus ľuďom s menšími príjmami. Boli v nich obdivuhodné malé detaily, ako podlahové vykurovanie. Stačil koberec, a ako deti sme mali zabezpečenú príjemne teplú podlahu.“

Jobs vyhlásil, že jeho obdiv k Eichlerovým domom mu vštepil zanietenie pre produkty s elegantným dizajnom, určené aj pre masový trh. „Milujem, keď sa skvelý dizajn a jednoduchá funkčnosť spoja v niečom, čo nestojí veľa,“ povedal mi, keď poukazoval na uhladenú eleganciu Eichlerových domov. „Toto bola prvotná vízia Applu. Toto sme sa pokúsili urobiť s prvým Macom. Toto sme uskutočnili s iPodom.“

Cez ulicu oproti Jobsovcom žil muž, ktorý bol úspešným realitným agentom. „Nebol až taký bystrý,“ spomína si Jobs, „ale zdalo sa, že zarába veľké peniaze, a tak si môj otec pomyslel: ,Toto dokážem aj ja.‘ Pamätám si, ako tvrdo na sebe pracoval. Navštevoval večerné kurzy, získal licenciu a začal podnikať s nehnuteľnosťami. Potom sa však trh s realitami prepadol.“ V čase, keď Steve navštevoval základnú školu, sa rodina v dôsledku tohto prepadu ocitla finančne takmer na dne a trvalo to skoro jeden rok. Stevova matka sa zamestnala ako účtovníčka v spoločnosti Varian Associates, ktorá vyrábala vedecké nástroje, a rodina si vzala druhú hypotéku. Jedného dňa, keď bol Steve štvrták na základnej škole, sa ho učiteľ opýtal: „Čomu na tomto svete nerozumieš?“ Stevova odpoveď bola: „Nerozumiem, prečo je z ničoho nič môj otec na mizine.“ Napriek tomu však bol Steve na svojho otca veľmi hrdý, pretože sa nikdy nezačal správať servilne či podlízavo, čo by z neho mohlo spraviť úspešnejšieho predajcu. „Keď ste chceli predať nehnuteľnosť, museli ste sa ľuďom poriadne podlizovať, a to môjmu otcovi nešlo. Nemal to v povahe. Obdivoval som ho preto.“ Paul Jobs sa vrátil k svojmu remeslu mechanika.

Stevov otec bol pokojný a láskavý, čo boli povahové črty, ktoré jeho syn neskôr viac chválil ako nasledoval. Bol však aj rozhodný.

Neďaleko nás býval technický inžinier, ktorý pracoval vo Westinghouse. Nebol ženatý, bol to taký typ bítnika. Mal priateľku, ktorá na mňa občas dávala pozor. Obaja moji rodičia pracovali, a tak som po škole zvykol stráviť u nich pár hodín. Niekedy sa opil a svoju dievčinu niekoľkokrát udrel. Raz v noci k nám pribehla úplne prestrašená a on prišiel opitý za ňou, načo sa mu môj otec postavil do cesty a povedal mu, že jeho priateľka je síce u nás, ale on k nám nevstúpi. Len tam tak stál. Radi si namýšľame, že v päťdesiatych rokoch bolo všetko idylické, ale tento chlapík bol jedným z inžinierov, ktorí mali pobabraný život.

Čo odlišovalo susedstvo Jobsovcov od tisícov iných domov so živými plotmi v Amerike, bolo to, že dokonca aj tí najnepríjemnejší susedia boli s najväčšou pravdepodobnosťou inžiniermi. „Keď sme sa sem prisťahovali, na každom rohu boli marhuľové a slivkové sady,“ spomína Jobs. „Vďaka armádnym investíciám sa však už začala veľká výstavba.“ Jobs doslova nasával históriu údolia a rozhodol sa hrať v nej svoju vlastnú úlohu. Edwin Land zo spoločnosti Polaroid mu neskôr porozprával, ako ho Eisenhower požiadal o pomoc pri konštrukcii fotoaparátov pre špionážne lietadlá U-2, pomocou ktorých by bolo možné vidieť, aké nebezpečenstvo v skutočnosti hrozí od sovietov. Nafotený film bol potom doručený do výskumného centra Ames Research Centre, ktoré spadalo pod NASA, v mestečku Sunnyvale, čo nie je ďaleko od bydliska Jobsovcov. „Prvý počítačový terminál vo svojom živote som videl v Ames,“ spomína Jobs. „Úplne som si ho zamiloval.“