J.R.R. Tolkien

HOBIT

alebo cesta tam späť

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

The Edition published by arrangements

with Harper Collins Publishers Ltd.

© George Allen & Unwin (Publishers) Ltd.
1937, 1951, 1966, 1978, 1995, 1997

is a registred trademark of The J.R.R. Tolkien Estate Limited
‘Tolkien’ is a trademark of The J.R.R. Tolkien Estate Limited

Všetky práva vyhradené.

Slovak edition © 2002, 2007, 2012
by Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o., Bratislava

Translation © 2002, 2007, 2012 by Otakar Kořínek

ISBN 978-80-556-0636-1

Toto je príbeh z dávnych čias. Jazyky a písmená sa vtedy veľmi líšili od dnešných. Namiesto vtedajších jazykov používam angličtinu. Treba však poukázať na dve veci. 1. V angličtine je jediná správna forma množného čísla slova dwarf (trpaslík – pozn. prekl.) dwarfs a prídavné meno je dwarfish. V tomto príbehu sa však používajú tvary dwarves a dwarvish*, no iba vtedy, keď sa hovorí o starodávnych národoch, ku ktorým patril Thorin Dubbin a jeho spoločníci. 2. Orc nie je anglické slovo. Vyskytuje sa na jednom či dvoch miestach, ale zvyčajne je preložené ako goblin (v preklade škrat – pozn. prekl.) alebo hobgoblin pre väčšie druhy (v preklade zmok – pozn. prekl.). Orc je hobitská forma názvu, ktorým hobiti v tom čase pomenúvali týchto tvorov, a nijako nesúvisí s naším (anglickým – pozn. prekl.) orc, ork, ktorými pomenúvame morské živočíchy delfínieho druhu.

* Dôvod je uvedený v III. zväzku Pána Prsteňov, s. 428

Runy boli staré písmená, ktoré sa pôvodne vyrývali alebo škriabali do dreva, kameňa alebo kovu, a boli tenké a hranaté. V čase nášho príbehu ich pravidelne používali iba trpaslíci, najmä pre osobné či tajné záznamy. Ich runy sú v tejto knihe prepísané anglickými runami, ktoré dnes pozná už málo ľudí. Ak porovnáme runy na Throrovej mape s prepisom do moderného písma (na s. 6 a 7), možno objaviť abecedu, prispôsobenú modernej angličtine a možno prečítať aj vetu v runách. Na mape nájdeme všetky bežné runy, okrem za X. Namiesto J a V sa používajú I a V. Pre Q neexistovala runa (používa sa CW), a neexistovala ani pre Z (ak treba, možno použiť trpasličiu runu ). Zistíme však, že dvojice moderných písmen – th, ng, ee – znázorňuje jedna runa, a niekedy sa používajú iné runy tohto druhu ( ea a  st). Tajný vchod bol označený D . Ukazuje naň ruka zboku a pod ňou je napísané:

Posledné dve runy sú iniciálky Throra a Thraina. Elrond prečítal tieto mesačné runy:

Hroty kompasu na mape sú vyznačené runami. Hore je východ, ako bývalo zvyčajné na trpasličích mapách, a preto treba čítať v smere hodinových ručičiek: V (východ), J (juh), Z (západ), S (sever).

1. kapitola

Nečakaná spoločnosť

V podzemnej nore žil istý hobit. Nebola to nijaká odporná, špinavá, vlhká diera, plná červích chvostov, páchnuca slizom, ale ani suchá, holá, piesčitá diera, kde by si nebolo na čo sadnúť a čo zjesť. Bola to hobitia nora, a tá znamená pohodlie.

Vchádzalo sa do nej dokonale okrúhlymi dverami, takými, ako je oblôčik na lodnej kajute, dvere boli natreté nazeleno a presne uprostred sa žlto skvel ligotavý mosadzný gombík kľučky. Dverami sa vchádzalo do predsiene, ktorá sa ťahala ako rúra – tunelovito, no bol to peknučný tunel, bez dymu, s drevom vykladanými stenami, s vykachličkovanou dlážkou a kobercom, stáli tam vyleštené stoličky a bolo tam preveľa kolíkov na klobúky a kabáty, lebo tento hobit nadmieru rád prijímal návštevy. Tunel sa vinul hodný kus, ale nie celkom priamo do úbočia kopca – do Kopca, ako ho volali všetci v šírom okolí – a viedlo z neho množstvo menších okrúhlych dverí, najprv na jednej strane a potom na druhej strane. Náš hobit totiž nerád chodil do schodov – spálne, kúpeľne, pivnice, komory (tých veľa), šatne (mal celé izby, vyhradené pre šatstvo), kuchyne, jedálne, to všetko bolo na tom istom podlaží, ba vlastne na tej istej chodbe. Najlepšie izby sa nachádzali vľavo (keď sa vošlo), lebo iba tie mali obloky – okrúhle, hlboko vsadené, s výhľadom do hobitovej záhrady a na lúky, ktoré sa za ňou zvažovali k rieke.

Tento náš hobit bol veľmi zámožný a volal sa Bublík. Bublíkovci žili odnepamäti pod Kopcom a všetci ich pokladali za veľmi ctihodných, a to nielen preto, že väčšina z nich bola bohatá. Vážili si ich aj preto, že sa nikdy nepúšťali do nijakých dobrodružstiev a nikdy neurobili nič nečakané. Vopred ste vedeli, čo vám Bublík odpovie na akúkoľvek otázku, ani pýtať ste sa nemuseli.

Toto je však príbeh o tom, ako sa jeden z nich pustil do dobrodružstva a zrazu zistil, že robí a hovorí veci celkom neslýchané. Prišiel možno o úctu susedov, ale získal – nuž, sami uvidíte, či nakoniec niečo získal.

Mama nášho hobita – ale kto je to hobit? Dnes ich hádam treba trocha bližšie opísať, lebo sa vyskytujú vzácne a pred nami, veľkými ľuďmi, ako nám hovoria, sú plachí. Sú to (alebo boli) malí ľudkovia, na vzrast asi poloviční ako my, a menší než bradatí trpaslíci. Hobiti nemajú brady. Nie je na nich nič čarodejné – iba ak ich vcelku všedný kumšt ticho a rýchlo zmiznúť, keď sa hrnieme my veľkí hlupáci, ako vy a ja, a rámusíme ako slony. To počujú na míle ďaleko. Majú sklon k okrúhlym bruškám, obliekajú sa do pestrých farieb (najmä do zelenej a žltej) a nenosia topánky, lebo šľapy majú od prírody kožovité a chodidlá porastené huňatými, hrejivými, dohneda sfarbenými chlpmi, ktoré sú podobné ich vlasom (tie majú kučeravé). Prsty majú dlhé, šikovné, hnedé, tváre dobrosrdečné a vyznačujú sa hlbokým lahodným smiechom (najmä po obede, ktorý si dožičia dva razy denne, ak sa dá).

Teraz už viete dosť, aby sme mohli pokračovať. Ako vravím, mama toho nášho hobita – Bilba Bublíka, lebo tak sa volal – bola široko-ďaleko chýrna Beladona Bralová, jedna z troch pozoruhodných dcér starého Brala, hlavy hobitov, ktorí žili za Povodou, čo bola malá riečka, obtekajúca úpätie Kopca. Často sa povrávalo (v iných rodinách), že niektorý z Bralovcov si kedysi dávno musel vziať za ženu vílu. To bol, samozrejme, nezmysel, no jednako v nich ostávalo čosi nehobitské a občas sa niektorý z klanu Bralovcov pustil do dobrodružstiev. Nenápadne zmizol a rodina to ututlávala, no faktom zostávalo, že Bralovci sa netešili takej vážnosti ako Bublíkovci, aj keď boli nesporne bohatší.

To, pravda, neznamenalo, že by sa do dajakých dobrodružstiev bola púšťala Beladona Bralová, keď sa raz vydala za Bunga Bublíka. Bungo, Bilbov otec, pre ňu vystaval (sčasti za jej peniaze) tú najprepychovejšiu noru, akú kedy kto videl pod Kopcom, za Kopcom alebo za Povodou, a v nej žili až do konca svojich dní. Napriek tomu je pravdepodobné, že jej jediný syn, inak výzorom a správaním priam druhé vydanie svojho solídneho a rozšafného otca, zdedil v povahe predsa len čosi podivné z bralovskej strany – čosi, čo len čakalo na príležitosť, aby sa to prejavilo. Táto príležitosť sa nenaskytla, kým Bilbo Bublík nedospel a nemal približne päťdesiat rokov. Žil vtedy v krásnej nore po otcovi, ktorú som vám pred chvíľou opísal, a zdalo sa, že je v nej už nevykoreniteľne usadený.

Akousi zvláštnou náhodou sa však stalo, že v isté dávne ráno za mierumilovného sveta, v ktorom bolo menej hluku a viacej zelene a hobiti ešte početní a darilo sa im, nuž v toto ráno Bilbo Bublík postával po raňajkách pri dverách, poťahujúc si z mimoriadne dlhej drevenej fajky, ktorá mu siahala takmer po huňaté chodidlá (pekne vykefované) – a tu prišiel Gandalf. Gandalf! Ak ste počuli iba štvrtinu z toho, čo som o ňom počul ja, a ja som počul iba máličko z toho, čo sa o ňom dá počuť, hneď by ste zbystrili pozornosť a pripravili sa na taký či onaký nevídaný príbeh. Kamkoľvek sa pohol, tam príbehy a dobrodružstvá vyrážali a množili sa ako huby po daždi, a všetko príbehy a dobrodružstvá úžasné, neslýchané. Už celé veky nezablúdil do končín pod Kopcom – odvtedy, ako zomrel jeho priateľ starý Bral – a hobiti už takmer zabudli, ako vyzerá. Chodil si za svojimi záležitosťami kdesi za Kopcom a Povodou od čias, keď boli všetci dnes dospelí ešte malí hobitkovia a malé hobitky.

Nič netušiaci Bilbo videl toho rána pred sebou iba starca s palicou. Na hlave mal modrý končistý klobúčisko, cez plecia prehodený dlhý sivý plášť a na krku striebristú šatku, cez ktorú mu visela dolu pod pás dlhá biela brada, a na nohách mal velikánske čierne čižmy.

„Dobré ráno!“ povedal Bilbo a práve tak to myslel. Svietilo slnko a tráva bola čistučko zelená. Gandalf však naňho vrhol pohľad spod dlhých huňatých obŕv, ktoré mu trčali ešte ďalej než strieška jeho tienistého klobúka.

„Ako to myslíš?“ spýtal sa. „Želáš mi dobré ráno alebo to myslíš tak, že ráno je dobré, či už o to stojím, či nie? Alebo sa ty cítiš dobre v toto ráno – alebo že je to ráno, v ktoré by sme mali byť dobrí?“

„Všetko dokopy,“ odvetil Bilbo. „A na dôvažok ešte prekrásne ráno na fajku vonku pod šírym nebom. Ak máte pri sebe fajku, prisadnite si a napchajte si z môjho tabaku! Niet sa kam ponáhľať, máme pred sebou celý deň!“ Nato si Bilbo sadol na lavičku pri dverách, prekrížil si nohy a vyfúkol krásny sivý krúžok dymu, ktorý sa neporušený vzniesol do vzduchu a odplával za Kopec.

„Veľmi pekné!“ pochválil Gandalf. „Lenže ja dnes ráno nemám čas na vyfukovanie krúžkov. Hľadám niekoho, kto by sa dal na isté dobrodružstvo, ktoré chystám, a je strašne ťažké niekoho nájsť.“

„To veru je – tu u nás! Sme tu obyčajní, pokojní ľudkovia a nijakých dobrodružstiev nám netreba. Dobrodružstvá sú protivné, nepohodlné, vyrušujú z pokoja. Bŕŕ! Ani naobedovať sa pri nich nemožno načas. Neviem, čo na tom kto vidí,“ uzavrel náš pán Bublík, zastrčil za plecnicu palec a vyfúkol ďalší, ešte väčší krúžok. Potom si vytiahol listy, ktoré mu prišli rannou poštou, a pustil sa do čítania, predstierajúc, že si starca viac nevšíma. Povedal si, že to nie je spoločník, ktorý by mu bol po vôli, a želal si, aby sa pobral svojou cestou. Starec sa však nehýbal. Stál, opierajúc sa o palicu, a bez slova hľadel na Bilba, až to napokon nášmu hobitovi prišlo trápne a trocha ho to aj popudilo.

„Tak teda dobré ráno!“ vyhŕkol napokon. „My tu nijaké dobrodružstvá nechceme, ďakujeme pekne! Skúste za Kopcom alebo za Povodou.“ Tým chcel povedať, že rozhovor sa skončil.

„Pozrimeže, na čo všetko ti to dobré ráno neposlúži!“ zatiahol Gandalf. „Teraz na to, že sa ma chceš zbaviť a povedať, že nebude dobré, kým sa neodporúčam.“

„Ale kdeže, to nie, to vôbec nie, pane môj! Počkajme, veď ja ani neviem, ako sa voláte.“

„Tak veru, tak, pane môj – zato ja viem, ako sa voláš ty, pán Bilbo Bublík. A ty poznáš moje meno, hoci si nepamätáš, že k nemu patrím ja. Som Gandalf – Gandalf osobne! Keď si pomyslím, že som sa dožil dňa, keď ma syn Beladony Bralovej chce vydobroránovať, ako keby som chodil od dverí k dverám a predával gombíky!“

„Gandalf! Gandalf! Prepánajána! Ty – ten potulný čarodejník, ktorý dal starému Bralovi čarovné diamantové gombičky, ktoré sa na rozkaz samy zapínali a rozopínali? Ty, ten chlapík, ktorý na zábavách rozprával také úžasné historky o drakoch, škratoch a obroch, o záchranách princezien a o nečakanom šťastí, ktoré postretlo synov chudobných vdov? Ty, človek, ktorý robil také neuveriteľné ohňostroje? Na tie sa pamätám. Starý Bral ich vždy usporadúval v predvečer svätojánskej noci. Skvelé! Rozkvitali, vybuchovali ako veľké ohnivé ľalie, papuľky a zlaté dažde a dlho viseli na večernom nebi!“

Už ste zaiste pochopili, že pán Bublík nebol ani zďaleka taký suchopárny, ako si o sebe rád navrával, a že mal veľmi rád kvety. „No namojdušu!“ chrlil ďalej. „Ty, ten Gandalf, ktorý tu poplietol hlavy toľkým mládencom a devám, že sa vydali do modrastých diaľok za bláznivými dobrodružstvami! Škriabali sa na stromy, chodili za elfmi – ba aj na lodiach sa plavili, až k iným brehom! No toto! Naozaj, život býval celkom zaují... – ale čo vravím, raz za čas si tu vždy obrátil všetko hore nohami. S prepáčením, ale nemal som ani potuchy, že sa ešte držíš svojho remesla!“

„A čoho iného by som sa mal držať?“ nadhodil Gandalf. „No i tak ma teší, že si o mne ešte čo-to pamätáš. Prinajmenšom v dobrom spomínaš na moje ohňostroje, takže to nie je beznádejné. A dám ti, o čo si žiadal – kvôli tvojmu starému otcovi Bralovi a kvôli chudinke Beladone.“

„S prepáčením, ale ja som ťa o nič nežiadal!“

„Ale žiadal! Už druhý raz. O moje prepáčenie. Dávam ti ho. A zájdem ešte ďalej a pošlem ťa za istým dobrodružstvom. Pre mňa veľmi zábavným, pre teba veľmi dobrým – a isto-iste aj výnosným, ak sa z neho dostaneš.“

„Nehnevaj sa, ale ja o nijaké dobrodružstvá nestojím! Ďakujem pekne! Rozhodne nie dnes. Dobré ráno! Ale príď niekedy na čaj – hocikedy! Čo zajtra? Príď zajtra! Zatiaľ sa maj pekne!“ Po týchto slovách sa zvrtol, vdrobčil do okrúhlych zelených dverí a rýchlo ich za sebou zabuchol – no len tak rýchlo, aby to nevyznelo bezočivo. Čarodejníci sú predsa len čarodejníci.

„Čo mi to len zišlo na um – pozývať ho na čaj!“ zaľutoval vzápätí, keď vchádzal do komory. Raňajkoval iba pred chvíľou, no usúdil, že jeden-dva koláčiky a dúšok niečoho dobrého nemôže po tom úľaku zaškodiť.

Gandalf zatiaľ postával vonku pred dverami a ticho sa smial, len tak sám pre seba. Po chvíli pristúpil bližšie a hrotom palice vyškriabal na Bilbove krásne zelené dvere akési zvláštne znamenie. Nato odkráčal, práve vo chvíli, keď Bilbo dojedal druhý koláčik a už-už si pochvaľoval, ako šikovne vykĺzol z dobrodružstiev.

Na druhý deň mu Gandalf vyšumel z hlavy. Nič si dobre nepamätal, ak si to nezapísal na tabuľku-odkazovník – napríklad takto: Gandalf, čaj, streda. Lenže včera mal zo všetkého taký pomotaný rozum, že si nezapísal nič.

Druhého dňa krátko pred čajom prenikavo zarinčal zvonček na dverách – a vtom si spomenul! Rozbehol sa, dal zovrieť v kotlíku vodu, na stôl priložil ešte jednu šálku a tanierik, k nim zo dva koláčiky navyše, a utekal otvoriť.

„Prepáč, že som ťa nechal čakať!“ Práve to mal na jazyku, keď zbadal, že to nie je Gandalf! Za dverami stál trpaslík s modrou bradou, zastrčenou za zlatý opasok, a spod tmavozelenej kapucne mu svietili dve veľmi jasné oči. Len čo sa dvere otvorili, pretisol sa dnu, akoby ho tu očakávali.

Plášť s kapucňou si zavesil na najbližší kolík a s hlbokým úklonom sa ozvalo: „Dvalin, k tvojim službám!“

„Bilbo Bublík – k tvojim!“ vyjachtal Bilbo taký zmätený, že sa v tej chvíli nezmohol na nijakú otázku. Zaľahlo ticho, a keď už bolo trápne, Bilbo dodal: „Práve som sa chystal na čaj. Dajte si so mnou, prosím.“ Vyznelo to trocha škrobene, ale myslel to úprimne. Čo by ste napokon urobili vy, keby k vám z ničoho nič prišiel nepozvaný trpaslík a bez slovka vysvetlenia si zavesil v predsieni svoje veci?

Nesedeli pri stole ešte dlho, veď sotva načali tretí koláčik, keď tu zvonček zarinčal ešte prenikavejšie.

„Prepáčte!“ povedal Bilbo a šiel otvoriť.

„Konečne ste tu!“ chystal sa povedať Gandalfovi. Lenže ani tentoraz to nebol Gandalf. Na schodíku stál náramne starý trpaslík s bielou bradou a šarlátovou kapucňou. Aj on vhupol dnu, len čo sa dvere otvorili – akoby ho sem pozvali.

„Vidím, že sa už schádzajú,“ prehodil, keď zbadal na kolíku Dvalinovu zelenú kapucňu. Zavesil si vedľa nej svoju červenú a s dlaňou na prsiach z jeho úst zaznelo: „Balin, k tvojim službám!“

„Ďakujem!“ vyhŕkol Bilbo. Odpoveď to nebola práve najvhodnejšia, no slová už sa schádzajú mu nadobro vyrazili dych. Návštevy mal rád, ale rád poznal návštevníkov vopred a najradšej si ich pozýval sám. Hlavou mu blysla hrozná myšlienka, že bude možno málo koláčikov a naňho – ako hostiteľ dobre poznal svoje povinnosti a chcel si ich splniť, hocako by boli bolestné – nuž, a naňho sa potom neujde.

„Poďte ďalej a dajte si čaj,“ dostal zo seba, keď sa zhlboka nadýchol.

„Radšej by som si dal kvapku piva, ak ti to neprekáža, pane môj dobrý,“ povedal Balin s bielou bradou. „Ale proti koláčiku by som nebol – rascovému, ak sa taký nájde.“

„Nájde, a veľa!“ povedal Bilbo, ani sám nevedel ako, a na vlastné prekvapenie už aj utekal do pivnice naplniť korbeľ pivom a potom do komory po dva utešené okrúhlučké rascové koláčiky, ktoré si popoludní upiekol, aby si mal po večeri čo zahryznúť.

Keď sa vrátil, Balin a Dvalin sa zhovárali pri stole ako dvaja starí kamaráti (v skutočnosti boli bratia). Bilbo pred nich capol korbeľ a koláčiky, keď vtom znova hlasno zazvonilo a vzápätí ešte raz.

„Tentoraz je to naisto Gandalf,“ pomyslel si, keď fučal po chodbe. Nebol to on. Prišli ďalší dvaja trpaslíci, obidvaja v modrých kapucniach, prepásaní striebornými opaskami, a obaja mali žlté brady. Každý si niesol uzol s náradím a lopatu. Razom boli dnu, dvere sa ešte ani dobre neotvorili – a Bilbo už ani nebol prekvapený.

„Čím vám môžem poslúžiť, trpaslíci moji?“ privítal ich.

„Kili, k tvojim službám!“ predstavil sa prvý. „A Fili,“ dodal druhý. Obaja si sňali modré kapucne a uklonili sa.

„K vašim a k službám vašich rodín!“ odvetil Bilbo, lebo si už pripamätal dobré spôsoby.

„Ako vidím, Dvalin a Balin sú už tu,“ povedal Kili. „Pridajme sa k davu!“

„K davu!“ zastonal v duchu Bilbo. „To sa mi nepáči – toto slovo. Musím si na chvíľu sadnúť, pozbierať si myšlienky a niečoho sa napiť.“ Stihol si dať len jeden dúšok – sediac v kúte, kým tí štyria trpaslíci sedeli okolo stola a zhovárali sa o baniach, o zlate a o patáliách so škratmi, o drancovaní drakov a o mnohých iných veciach, ktorým nerozumel a ani nechcel rozumieť, lebo až priveľmi zaváňali dobrodružstvom –, keď tu ceng-ceng, cink-cink, ceng-ceng a stále znova, akoby dajaký nezbedný hobitko chcel zo zvončeka odtrhnúť rúčku.

„Niekto je pri dverách,“ vybľafol a preľaknuto zažmurkal.

„Podľa zvonenia aspoň štyria,“ utrúsil Fili. „Zazreli sme ich v diaľke, šli za nami.“

Úbohý malý Bilbo si sadol v predsieni s hlavou v dlaniach a zúfalo rozmýšľal, čo sa to stalo a čo sa ešte ide stať a či všetci zostanú na večeru. Zvonček zaznel znova, teraz ešte hlasnejšie, a tak musel bežať k dverám. Ukázalo sa, že nie sú štyria – ale piati!! Ďalší totiž dorazil, kým si nešťastný Bilbo lámal v predsieni hlavu. Ešte ani poriadne neskrútol kľučkou, a už boli všetci dnu, ukláňali sa a jeden za druhým drmolili „k tvojim službám“. Dori, Nori, Ori, Oin a Gloin – tak sa volali. Vzápätí viseli na kolíkoch ich kapucne – dve purpurové, sivá, hnedá a biela – a oni mašírovali so širokými rukami za zlatými a striebornými opaskami za ostatnými. Pomaly z nich bol naozaj dav. Jedni sa dožadovali svetlého piva, druhí čierneho, jeden chcel kávu a všetci koláčiky, takže Bilbo chvíľu nevedel, kam skôr skočiť.

Na ohnisko v kozube práve postavil veľkú kanvicu s kávou, rascové koláčiky do jedného zmizli a trpaslíci sa púšťali do maslových šišiek, keď tu – buch, buch, buch! Nie zvonček, ale tvrdé ra-ta-ta na Bilbove prekrásne zelené dvere. Ktosi búchal palicou!

Bilbo sa rozbehol predsieňou, teraz už nazlostený a nadobro zmätený a napajedený – na takú nepríjemnú stredu sa nepamätal. Prudko mykol dverami – a všetci popadali dnu jeden na druhého. Ďalší trpaslíci, ďalší štyria! A za nimi stál Gandalf, opieral sa o palicu a smial sa. A do jeho, Bilbových, krásnych dverí vyrypol ryhu a ešte k tomu ich akoby mimochodom pootĺkal – aby zahladil tajné znamenie, ktoré na nich urobil deň predtým.

„Opatrne, opatrne!“ napomenul Bilba. „To sa ti vôbec nepodobá – nechať priateľov čakať za dverami a potom otvoriť, akoby si vystrelil zo štupľovky! Dovoľ, aby som ti predstavil Bifura, Bofura, Bombura a najmä Thorina!“

„K tvojim službám!“ povedali Bifur, Bofur a Bombur, stojac v jednom rade. Zavesili si dve žlté a jednu bledozelenú kapucňu. Ocitla sa medzi nimi aj nebovomodrá s dlhým strieborným strapcom. Tá patrila Thorinovi, náramne dôležitému trpaslíkovi, lebo to nebol nikto iný ako sám Thorin Dubbin. Toho ani zamak netešilo, že sa na Bilbovom prahu roztiahol a navyše sa naňho naváľali Bifur, Bofur a Bombur, nehovoriac o tom, že Bombur bol neuveriteľne tučný a ťažký. Thorin sa len povýšenecky rozhliadol, o službách neprevravel ani slovko, no chudák Bilbo sa mu toľko ráz ospravedlňoval, až napokon zahundral „už o tom, prosím, nehovorme“ a prestal sa mračiť.

„Tak sme tu všetci!“ vyhlásil Gandalf, prebehnúc pohľadom po rade trinástich kapucní na kolíkoch – parádnych, na odopínanie – a pridal k nim svoj klobúk. „Naozaj veselá spoločnosť! Dúfam, že oneskorencom zostalo ešte niečo pod zub a na ovlaženie hrdla. Čo je to? Čaj? Nie, ďakujem. Ja by som si dal červeného vína!“

„I ja,“ pridal sa Thorin.

„Pre mňa malinový džem a jablčný košíček,“ rozkázal si Bifur.

„Pre mňa ovocné pirohy a syr,“ povedal Bofur.

„A pre mňa tlačenku a šalát,“ žiadal si Bombur.

„A ešte koláčiky... a pivo... a kávu, ak môžeme,“ volali ostatní trpaslíci cez dvere.

„Pre mňa praženicu, buď taký dobrý!“ zavolal Gandalf, keď Bilbo dupotal ku komorám. „A hneď vezmi studené kurča a uhorčičky!“

„Ten tuším pozná obsah mojich komôr lepšie ako ja!“ pomyslel si Bilbo, ktorý mal z toho už celkom pomotanú hlavu, a vravel si, či ho to najhoršie dobrodružstvo nenavštívilo rovno v jeho obydlí. Kládol na veľké tácne fľaše, riady, nože, vidličky, poháre, taniere, lyžičky a ostatné veci, a keď s tým skončil, bol celý upachtený, červený v tvári a rozladený.

„Bodaj by ich porantalo, trpaslíkov akýchsi!“ uľavil si nahlas. „Nemôžu mi prísť pomôcť?“ A hľa, v kuchynských dverách stáli Balin a Dvalin a za nimi Fili a Kili, a kým Bilbo stihol mihnúť okom, tácne boli preč, v jedálni stáli dva malé stolíky a všetko bolo pekne prestreté.

Spoločnosti trinástich trpaslíkov trónil za čelom stola Gandalf. Bilbo posedával na podnožke pri kozube, štipkal suchár (chuť do jedla ho celkom prešla) a usiloval sa tváriť, ako že je to všetko celkom normálne a ani v najmenšom mu to neprichodí ako dobrodružstvo. Trpaslíci jedli a jedli, besedovali a besedovali a čas bežal. Napokon odtisli stoličky a Bilbo vyskočil, aby odpratal taniere a poháre.

„Predpokladám, že zostanete všetci na večeru?“ poznamenal čo najzdvorilejším, no neveľmi nástojčivým tónom.

„Samozrejme!“ vyhlásil Thorin. „A aj po večeri. K našej veci sa dostaneme až neskoro a ešte predtým potrebujeme trocha hudby. A teraz odpratať zo stola!“

Dvanásť trpaslíkov vyskočilo – Thorin nie, ten bol priveľmi dôležitý a pokračoval v rozhovore s Gandalfom – a všetko poukladali na veľké kopy. A už ich aj odnášali, nečakajúc na tácne – balansujúc v jednej ruke navysoko naukladanými taniermi, na ktorých trónila ešte fľaša, a Bilbo za nimi pobiehal, takmer pištiac od strachu: „Opatrne, prosím, opatrne! Nechajte, ja radšej sám!“ No trpaslíci sa na to pustili do spevu:

Rozbi pohár, otup nože!

Tresni hrncom po tanieri!

Čo už Bilbo Bublík zmôže –

Druzgni fľašou o rám dverí!

Zvýskni, poskáč po slanine!

Vylej mlieko v komore!

Fľaky po červenom víne!

Rozlej pivo po dvore!

So šálkami šup do dieže.

Tlč a bi a trieskaj do nich.

Ani jedna celá, kdeže,

Črepy vyhoď, čo tam po nich!

Čo už chudák Bilbo zmôže!

Pozor, pozor, neotupte nože!

Samozrejme, že nič z tých hrozných vecí neurobili. Všetko bolo v mihu odpratané a uložené a Bilbo sa len uprostred kuchyne krútil a vrtel, aby postrehol, čo vlastne robia. Keď sa vrátili, Thorin sedel s nohami vyloženými na mriežke kozuba a fajčil fajku. Vyfukoval ohromitánske krúžky dymu a kam ktorému určil, tam sa niesol – jeden hore komínom, druhý za hodiny na kozubovej rímse, ďalší pod stôl, iný sa zasa donekonečna krútil pod stropom. No kamkoľvek ho poslal, neletel dosť rýchlo, aby unikol Gandalfovmu. Puk! vyslal Gandalf zakaždým menší krúžok zo svojej krátkej hlinenej fajky rovno cez Thorinov. Gandalfov krúžok vždy ozelenel, vrátil sa mu nad hlavu a tam sa vznášal. Mal ich už okolo seba celé mračno a v šerom svetle mu dodávali zvláštny černokňažnícky výzor. Bilbo nehybne stál a vyvaľoval oči – krúžky dymu miloval – a potom sa začervenal pri pomyslení, aký bol včera ráno pyšný na tie svoje, ktoré posielal po vetre za Kopec.

„A teraz hudbu!“ rozkázal Thorin. „Prineste nástroje!“

Kili a Fili pobehli k svojim uzlom a priniesli husličky. Dori, Nori a Ori vylovili odkiaľsi spod kabátov flauty. Bombur priniesol z predsiene bubon. Vyšli aj Bifur s Bofurom a vrátili sa s klarinetmi, ktoré si odložili medzi vychádzkové palice.

Dvalin a Balin sa ozvali: „Prepáč, my sme si svoje nechali na priedomí!“

„Prineste hneď aj môj,“ povedal Thorin.

Vrátili sa s violami, ktoré boli také veľké ako oni sami, a s Thorinovou harfou, zabalenou do zeleného súkna. Bola to krásna zlatá harfa, a keď Thorin brnkol do strún, hneď sa ozvala hudba. Zaznela tak nečakane a ľúbezne, že Bilbo zabudol na všetko okolo seba a unášalo ho pri nej do temných krajov pod čudesným mesiacom ďaleko za Povodou a preďaleko od jeho hobitskej nory pod Kopcom.

Oblôčikom v stráni Kopca už prenikal do izby súmrak. Oheň v kozube sa mihotal – bol apríl – a oni stále hrali, zatiaľ čo sa na stene pokyvkával tieň Gandalfovej brady.

Dnu zavládla tma, oheň zhasol, tiene sa stratili a oni stále hrali. A zrazu začal k hre spievať jeden, potom druhý a spievali hlbokými hrdelnými hlasmi trpaslíkov v hlbinách ich prastarých domovov. A toto je úryvok z ich piesne, ak vôbec možno hovoriť o piesni bez sprievodu hudby.

Za vysoké hory hľadať vráta,

Hlboko do srdca zeme, kde máta,

Pred úsvitom vyrazíme

Hľadať siene plné zlata.

Trpaslíci dávni znali čary,

Kladivkami sa im práca darí,

Dolu, kde sú temné šachty,

Pracujú tam v pote tvárí.

Pre kráľa i pre elfského pána,

Aby potom za jasného rána,

Ich rukami vytvorená

Zablysla sa meča hrana.

Na strieborné nite navliekali

Drahokamy, ktoré svetlom hrali.

Krásu krás a skvelý jas

V zlaté lístky stepávali.

Za vysoké hory hľadať vráta,

Hlboko do srdca zeme, kde máta,

Pred úsvitom vyrazíme

Za pokladom nášho zlata.

Čiaš i pohárov tam množstvo leží,

Harfy zneli spod kamenných veží,

Sú tam dlho, celé veky,

Hrozný drak sa na nich ježí.

Sosny pukali na výšinách,

Víchor hučal, a nie vo snách,

Oheň blčal červeno a prudko,

Skaly menili sa na prach.

Zvony zneli, bili po údolí,

Ľudia zachveli sa v bôli,

A drak chrlil oheň, síru,

Podľahli tam dračej zvoli.

Hustý dym sa z hory vznáša,

Osudná je chvíľa naša,

Preč od jeho láb a chvosta,

Nad horou sa mračno vznáša.

Sponad hmiel sa hora chmúri,

Jej boky sú sťa mocné múry,

Pred úsvitom vyrazíme,

po zlato poďme, čas nás súri!

Spievali a Bilbo pocítil, ako v ňom klíči láska ku krásnym veciam, zhotoveným rukami, dôvtipom a čarami, prudká a žiarlivá láska, túžba, aká žije v srdciach trpaslíkov. Potom sa v ňom prebudilo čosi bralovské a zatúžil sa vybrať k vysokým vrchom, počúvať šum sosien a vodopádov, preskúmať jaskyne a namiesto palice nosiť meč. Vyzrel z obloka. Nad stromami na temnom nebi svietili hviezdy. Myslel pritom na drahokamy trpaslíkov, žiariace v tme jaskýň. V lese za Povodou zrazu vyskočil plameň – akiste tam ktosi rozkladá oheň – a on si predstavil, že na jeho pokojný Kopec sa zlietajú pustošiví draci a celý ho zapaľujú. Striaslo ho a zasa sa rýchlo stal obyčajným pánom Bublíkom z Vreckán pod Kopcom.

Roztrasený vstal. Polovicou mysle túžil zájsť po lampu a druhou, väčšou polovicou túžil predstierať, že po ňu ide, ale namiesto toho sa skryť v pivnici za pivové sudy a nevyjsť odtiaľ, kým všetci trpaslíci nezmiznú. Zrazu si uvedomil, že hudba a spev ustali a že sa naňho z tmy upierajú jasné oči.

„Kamže, kam?“ udrel naňho Thorin tónom, ktorý prezrádzal, že uhádol, čo sa robí v oboch poloviciach jeho mysle.

„Hádam by nezaškodilo trocha svetla,“ vyhováral sa Bilbo.

„My máme tmu radi,“ zahlaholili trpaslíci. „Tmu pre temné veci! Do svitania ešte chýba veľa hodín.“

„Pravdaže, pravdaže!“ súhlasil Bilbo a rýchlo si sadol. Lenže minul podnožku a dosadol na mriežku kozuba, z ktorej s rachotom zrazil kutáč a lopatku.

„Ticho tam!“ okríkol ho Gandalf. „Nech prehovorí Thorin!“ A Thorin takto začal:

„Gandalf, trpaslíci a pán Bublík! Zišli sme sa v príbytku nášho priateľa a spolusprisahanca, tohto znamenitého a neohrozeného hobita – nech mu nikdy nevypadajú chlpy na chodidlách! A chvála buď jeho vínu a pivu...“ tu zmĺkol, aby sa nadýchol a poskytol Bilbovi príležitosť na zdvorilú poznámku, lenže na neboráka Bilba Bublíka teraz nijaké poklony neúčinkovali. Mrvil ústami na protest, že ho volajú neohrozený, a čo horšie, spolusprisahanec, ale nevyšiel mu z nich ani hlások, taký bol ohromený. Thorin teda pokračoval:

„Zišli sme sa tu, aby sme prebrali svoje plány, možnosti, zámery a opatrenia. Onedlho, ešte pred úsvitom, sa vydáme na dlhú cestu – na cestu, z ktorej sa niektorí z nás nemusia vrátiť, a možno sa nevráti nikto (okrem nášho priateľa a radcu, dôvtipného čarodejníka Gandalfa). Je to slávnostná chvíľa. Nazdávam sa, že cieľ všetci dobre poznáme. Nášmu váženému pánovi Bublíkovi a jednému či dvom z mladších trpaslíkov (hádam sa nepomýlim, keď spomeniem napríklad Kiliho a Filiho) však bude asi potrebné stručne objasniť našu presnú situáciu...“

To bol Thorinov štýl. Bol to dôležitý trpaslík. Keby bol mohol, bol by takto pokračoval, kým by mu stačil dych, a nepovedal by o nič viac, než čo už všetci vedeli. Bezočivo ho však prerušili. Chudák Bilbo to už nemohol vydržať. Pri slovách nemusia sa vrátiť pocítil, že sa mu z útrob dvíha výkrik, ktorý z neho vzápätí vyrazil ako piskot lokomotívy, rútiacej sa z tunela. Trpaslíci vyskočili, až pri tom prevrhli stôl. Gandalf vykresol na konci svojej čarodejnej palice modré svetlo a v žiare tohto modrého ohňa uvideli malého úbožiaka Bilba, ako kľačí na koberčeku pred kozubom a trasie sa ako roztápajúca sa huspenina. Potom sa zvalil na dlážku, vykrikujúc: „Udrel blesk! Udrel blesk!“ To bolo na dlhý čas všetko, čo z neho dostali. Zdvihli ho teda a uložili na pohovku v salóne s pohárom pri lakti a vrátili sa k svojim temným záležitostiam.

„Vzrušivý malý chlapák,“ povedal Gandalf, keď si opäť sadli. „Máva takéto čudné komické záchvaty, ale je jeden z najlepších, jeden z najlepších – vie byť zúrivý ako drak, ktorého zahnali do úzkych.“

Ak ste niekedy videli draka v úzkych, pochopíte, že vzťahovať také niečo na hociktorého hobita je iba vzletná nadsádzka – nadsádzka by to bola, aj keby išlo o jeho praprastrýka starého Brala Ručivca, ktorý bol taký veľký (na hobita), že mohol jazdiť na koni. V bitke na Zelených poliach zaútočil na šíky škratov od Černokňažníckej hory a úderom dreveného kyjaka zrazil ich kráľovi Golfimbulovi hlavu. Preletela sto krokov vzduchom a zapadla do zajačej diery. Takto v bitke zvíťazili a zároveň vymysleli hru golf.

Ručivcov krehkejší potomok zatiaľ v salóne pomaly prichádzal k sebe. Po chvíli a po dúšku z pohára sa nervózne prikradol k dverám. A počul toto – hovoril Gloin: „Pf!“ (viac-menej takéto odfrknutie). „Myslíte si, že obstojí? To je všetko veľmi pekné, čo nám tu Gandalf hovorí o jeho zúrivosti, ale jeden taký výkrik vo chvíli vzrušenia, a prebudí sa drak i všetci jeho príbuzní a je s nami koniec. Podľa mňa to znelo skôr ako strach než ako vzrušenie. A nebyť znamenia na jeho dverách, bol by som si myslel, že som prišiel zle. Pochybnosti sa ma zmocnili, hneď ako mi na to upachtené poskakujúce chlápä na prahu padli oči. Vyzerá skôr na kramára než na lupiča!“

V tej chvíli pán Bublík skrútol kľučkou a vstúpil dnu. Prevládla v ňom bralovská krv. Naraz pocítil, že by sa vzdal hocičoho, aj postele a raňajok, len aby ho pokladali za zúrivého. A to upachtené poskakujúce chlápä ho len-len že nerozzúrilo hneď. Bublíkovská krv v ňom potom mnoho ráz ľutovala, čo urobil v nasledujúcej chvíli, a on si vravel: „Bol si hlupák, Bilbo. Vhupol si do toho sám, sám si si zavaril!“

„Prepáčte, ak som vypočul, čo tu hovoríte,“ začal. „Nevravím, že rozumiem tomu, o čom rozprávate, ani vašim zmienkam o lupičoch, ale asi sa nemýlim (musel si predsa získať úctu), keď si myslím, že ma pokladáte za na nič súceho. No ešte uvidíte! Nijaké znamenie na dverách nemám – natrel som ich len pred týždňom – a som presvedčený, že ste prišli naozaj zle. Pochybnosti sa ma zmocnili, hneď ako mi padli oči na vaše smiešne tváre na prahu. Nuž ale, berte to tak, že ste prišli správne. Povedzte mi, čo odo mňa chcete, a ja sa do toho pustím, aj keby som mal ísť odtiaľto až na najvýchodnejší východ a pustiť sa v Poslednej púšti do boja s divými vlkodrakmi. Mal som jedného prapraprastrýka, Ručivca Brala, a...“

„Áno, áno, ale to bolo dávno,“ prerušil ho Gloin. „Ja som hovoril o tebe. A ubezpečujem ťa, že znamenie na dverách máš – znamenie, zvyčajné v tomto remesle, alebo aspoň bývalo zvyčajné. Lupič hľadá dobrú prácu, napínavé chvíle a primeranú odmenu – tak ho spravidla čítame. Alebo ak chceš, namiesto lupič môžeš povedať skúsený hľadač pokladov. Niekedy sa to tak hovorí. Nám je to však jedno. Gandalf nám povedal, že v týchto končinách žije ktosi, kto takú prácu práve hľadá, a dohovoril nám stretnutie na stredu pri čaji.“

„Je tam znamenie, pravdaže,“ potvrdil Gandalf. „Sám som ho tam urobil. A z dobrých dôvodov. Chceli ste, aby som vám našiel štrnásteho na vašu výpravu, a ja som vybral pána Bublíka. Len nech niekto z vás povie, že som vybral nesprávneho alebo nesprávne obydlie, a môžete si ísť trinásti aj so všetkou smolou, ktorú vám to prinesie. Alebo sa môžete vrátiť ku kopaniu uhlia!“

A zagánil na Gloina tak zlostne, že ten sa skrčil na stoličke. A keď otvoril ústa Bilbo, aby sa na niečo spýtal, obrátil sa k nemu tak podmračene, a tak naňho vytrčil husté zrazené obočie, že Bilbo s klapnutím ústa zavrel. „To by sme teda mali,“ povedal. „Už nijaké škriepky. Vybral som pána Bublíka, a to by vám všetkým malo stačiť. Ak poviem, že je lupič, potom je lupič, alebo bude, keď príde jeho čas. Je v ňom viac, než by ste si mysleli, a oveľa viac, než si myslí aj on sám. Dožijete sa (možno) dňa, keď sa mi poďakujete. A teraz, Bilbo, chlapče môj, prines lampu, aby sme si na to trocha posvietili!“

Pod veľkou lampou s červeným tienidlom rozprestrel na stole pergamen, ktorý pripomínal mapu.

„Nakreslil ju Thror, tvoj dedo, Thorin,“ odvetil na vzrušené otázky trpaslíkov. „Je to plán Osamelej hory.“

„Nezdá sa mi, že by nám ktovieako pomohla,“ prehodil Thorin sklamane, keď po nej prebehol pohľadom. „Pamätám si horu celkom dobre, aj končiny v jej okolí. A viem, kde je Temnohvozd a Povädnuté vresovisko, na ktorom sa liahnu veľké draky.“

„Nad horou je červeným nakreslený drak, ale nájdeme ho ľahko aj bez toho, ak sa ta vôbec niekedy dostaneme,“ pridal sa Balin.

„Nevšimli ste si jednu maličkosť,“ povedal Gandalf, „a tou je tajný vchod. Vidíte tú runu na západnej strane a ruku, ukazujúcu na ňu od ostatných rún? Vyznačuje skrytú chodbu do Dolných siení.“ (Pozrite si mapu na začiatku tejto knihy a uvidíte tam červeným runy.)

„Kedysi mohol byť tajný, ale ako máme vedieť, že je tajný dodnes?“ nadhodil Thorin. „Starý Smaug tam žije už dosť dlho, aby všetky kúty a jaskyne preliezol.“

„Možno áno – ale už roky rokúce ním nemohol prejsť.“

„Prečo?“

„Lebo je primalý. Päť stôp vysoký vchod a traja môžu prejsť vedľa seba. Tak hovoria runy, no Smaug sa do takej diery nevpratal, ani keď bol ešte mladý drak, a rozhodne nie potom, čo zožral toľko trpaslíkov a ľudí z Údolu.“

„Mne sa tá diera zdá veľmi veľká,“ pípol Bilbo (ktorý nemal nijaké skúsenosti s drakmi a poznal iba hobitské nory). Opäť sa ho zmocňovalo vzrušenie a záujem, takže zabudol držať jazyk za zubami. Mapy miloval a do predsiene si zavesil veľkú mapu Okolia, na ktorú si červeným atramentom zakreslil všetky obľúbené chodníčky. „Ako možno také veľké dvere utajiť pred kýmkoľvek zvonka, nehovoriac o drakovi?“ spýtal sa. Nesmiete totiž zabúdať, že to bol iba malý hobit.

„Mnohými spôsobmi,“ odvetil Gandalf. „Ako však utajili tieto, to sa dozvieme, až keď ta prídeme. Podľa toho, čo hovorí mapa, by som usudzoval, že ide o zatvorené dvere, ktoré vyzerajú presne ako úbočie Hory. To je predsa bežná metóda trpaslíkov – je tak, nie?“

„Presne tak,“ prikývol Thorin.

„A ešte som zabudol spomenúť, že k tejto mape patrí kľúč – maličký a zvláštny kľúčik. Tu je!“ Podal Thorinovi strieborný kľúč s dlhým driekom a so zložitým ozubením. „Dobre si ho opatruj!“

„To veru budem,“ povedal Thorin dychtivo. Pripol si ho na jemnú retiazku, ktorá mu visela okolo krku, a zastrčil si ho pod kabát. „Už to vyzerá nádejnejšie. Tieto novinky menia všetko k lepšiemu. Doteraz sme nemali ani potuchy, ako na to ísť. Chceli sme sa vydať čo najnenápadnejšie a najopatrnejšie na východ a ísť až po Dlhé jazero. Potom by sa začali ťažkosti...“

„Už dlho predtým, ak čo len trocha poznám cesty na východe,“ prerušil ho Gandalf.

„Odtiaľ by sme sa mohli pustiť pozdĺž Bystrej rieky,“ pokračoval Thorin, nevenujúc pozornosť Gandalfovej poznámke, „až k zrúcaninám v Údole – k tomu starému mestu pod tieňom Osamelej hory. Lenže nikomu z nás sa nepozdáva Predná brána. Rieka tam vyteká rovno z veľkého útesu na juhu hory a tadiaľ vychádza aj drak – až pričasto, ak medzitým nezmenil svoje zvyky.“

„Áno, to by nebolo dobre – ibaže by ste mali dajakého mocného bojovníka alebo dokonca bohatiera,“ dal mu za pravdu Gandalf. „Chcel som vám takého nájsť, lenže bojovníci sú plne zamestnaní bojmi medzi sebou v ďalekých krajinách a bohatierov je v týchto končinách ako šafranu, ak sa vôbec nájdu. Meče tu zväčša otupeli, sekerami sa rúbu stromy a štíty slúžia za kolísky alebo sa nimi prikrývajú hrnce. A draci sú odtiaľto príhodne ďaleko (a preto sú legendárni). Preto som sa rozhodol pre lúpež – najmä keď som si spomenul na ten Bočný vchod. Máme tu predsa nášho malého Bilba Bublíka, nášho lupiča, vybraného a vyberaného lupiča. Pusťme sa teda do toho a vymyslime plány!“

„No tak dobre,“ pristal Thorin. „Za predpokladu, že tu majster lupič príde s dajakými návrhmi či nápadmi.“ A preúctivo posmešne sa obrátil k Bilbovi.

„Najprv by som o tom všetkom rád vedel viac,“ vyhlásil Bilbo nadobro zmätený a vnútri trocha roztrasený, no ešte vždy po bralovsky odhodlaný, že do toho pôjde. „Myslím o tom zlate a drakovi, a vôbec, o všetkom – ako sa tam dostalo, komu patrí a tak ďalej a tak ďalej.“

„No namojdušu!“ zvolal Thorin. „Čo nemáš mapu? A nepočul si našu pieseň? Vari o tom nehovoríme už celé hodiny?“

„Aj tak – chcel by som všetko počuť jasne a zreteľne,“ vyhlásil zanovito Bilbo, nasadiac vecný tón (ktorý si zvyčajne nechával pre tých, čo si od neho chceli vypožičať peniaze), a vôbec sa usiloval tváriť múdro, prezieravo a rutinérsky, aby urobil zadosť Gandalfovmu odporúčaniu. „A tiež by som rád vedel o rizikách, čo s hotovými výdavkami, koľko času si to vyžiada, ako to bude s odmenou a tak...“ Tým v skutočnosti myslel: „Čo z toho budem mať ja? A vyviaznem z toho živý?“

Koniec ukážky