Cassandra Claire

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Ďalšie knihy od

Nástroje smrteľníkov

Mesto kostí

Mesto popola

Pekelné stroje

Mechanický anjel

Mechanický princ

Copyright © 2009 by Cassandra Claire, LLC.

Translation © Otakar Kořínek 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu majiteľa.

ISBN 978-80-556-0791-7

Mamičke

„Rátam len hodiny, ktoré majú žiaru.“

Poďakovania

Keď sa zo spätného pohľadu zamýšľate nad napísaním knihy, nevdojak si uvedomíte, že je to skupinová práca a že by sa to celé potopilo ako Titanic, keby ste nemali pomoc priateľov. S týmto na mysli ďakujem NB tímu a Massachusetts All-Stars, ďalej Elke, Emily a Clio za hodiny, počas ktorých mi pomáhali so zápletkou, a Holly Blackovej za hodiny opakovaného trpezlivého čítania tých istých scén. Libbe Brayovej za to, že mi nosila žemle, a za gauč, na ktorom som písala, Robinovi Wassermanovi za to, že ma rozptyľoval výstrižkami z Gossip Girl, Maureen Johnsonovej za hrozivé pohľady, keď mi písanie nešlo, a Justine Larbalestierovej a Scottovi Westerfeldovi za to, že ma nútili vstať z gauča a ísť niekam písať. Vďaka patrí aj Ioane za pomoc s rumunčinou (ktorú vôbec neviem). A ako vždy ďakujem svojmu agentovi Barrymu Goldblattovi, editorke Karen Wojtylovej, tímu vo vydavateľstvách Simon & Schuster a Walker Books, že podporili túto trilógiu, a Sarah Paynovej za zmeny dávno po termíne. A, prirodzene, svojej rodine – matke, otcovi, Jimovi a Kate, klanu Esonsovcov a, pravdaže, Joshovi, ktorý je stále presvedčený, že postava Simona je založená na ňom (a možno má pravdu).

Dlhá je cesta, a ťažká,

ktorá z pekla vedie k svetlu.

John Milton, Stratený raj

Prvá časť

Iskry vzlietajú vozvyš

Človek sa rodí pre trápenie

ako iskry vzlietajú vozvyš.

Kniha Jóbova 5,7

1

Portál

Studený front z predchádzajúceho týždňa prešiel. Bol jasný slnečný deň. Cez prašné priestranstvo pred Lukeovým domom sa ku vchodu rýchlo blížila Clary s kapucňou kabáta stiahnutou na hlavu, aby jej vietor nefúkal do tváre vlasy. Počasie sa síce oteplilo, ale od East River stále brutálne fučalo. Vietor prinášal slabý chemický pach, zmiešaný s pachom brooklynského asfaltu, benzínu a spáleného cukru z opusteného cukrovaru poniže na ulici.

Simon ju čakal na verande v kresle s polámanými pružinami. Na kolenách v modrých džínsoch držal prenosnú konzolu Nintenda a usilovne do nej ďugal stylusom. „A je to,“ prehodil, keď Clary vychádzala po schodoch. „Natrel som im to!“

Clary si sňala kapucňu, vytriasla si z očí vlasy a zalovila vo vrecku po kľúčoch. „Kde si bol? Vyvolávala som ti celý deň.“

Simon vstal a vložil blikajúcu obrazovku do vaku. „Bol som u Erica. Naša skupina, cvičili sme.“

Clary prestala mykať kľúčom v zámke – vždy sa zasekol – a zamračila sa na Simona. „Skupina? Cvičili ste? Chceš povedať, že si ešte...“

„V skupine? A prečo by som nemal byť?“ Načiahol sa poza Clary. „Daj, odomknem ja.“

Clary stála, kým Simon zatlačil na kľúč, ako bolo treba, a šikovne ním skrútol. Stará zanovitá zámka sa poddala. Rukou sa obtrel o Clarinu. Pokožku mal chladnú, rovnakej teploty ako vzduch vonku. Clary sa trocha zachvela. Iba minulý týždeň sa zhodli na tom, že sa nebudú pokúšať o romantický vzťah, no Clary ešte stále upadala do rozpakov, keď Simona zbadala.

„Vďaka.“ Vzala si kľúč a na Simona ani nepozrela.

V obývačke bolo horúco. Clary si zavesila kabát na vešiak v predizbe a so Simonom v pätách zamierila do voľnej izby. Zamračila sa. Kufor mala na posteli otvorený ako lastúru a všade sa povaľovali jej šaty a skicáre.

„Myslel som, že ideš do Idrisu len na niekoľko dní,“ prehodil Simon a s miernym zdesením prebehol očami po tom neporiadku.

„To áno, ale neviem si predstaviť, čo si mám zbaliť. Nemám skoro nijaké šaty a sukne, ale čo ak tam nebudem môcť nosiť nohavice?“

„Prečo by si tam nemohla nosiť nohavice? Je to iná krajina, nie iné storočie.“

„Lenže Tieňolovci sú takí staromódni a Isabelle stále nosí šaty...“ Clary zmĺkla a vzdychla. „To nič. Len si premietam všetky svoje obavy o mamu do oblečenia. Hovorme o niečom inom. Aká bola skúška? Skupina ešte stále nemá názov?“

„Šlo to dobre.“ Simon vyskočil zadkom na stôl a hompáľal nohami. „Uvažovali sme o novom motte. Niečo ironické ako: ,Videli sme milión tvárí a osemdesiat percent sme zrockovali.‘“

„Povedal si Erikovi a ostatným, že...“

„Že som upír? Nie. Také niečo sa len tak neutrúsi medzi rečou.“

„Možno nie, ale sú to tvoji kamoši. Mali by o tom vedieť. A okrem toho by si určite povedali, že to môže posilniť tvoje šance stať sa rockovým božstvom – vieš, ako ten upír Lester.“

„Lestat,“ opravil ju Simon. „Upír Lestat. Lenže on je fiktívna postava. A okrem toho si neviem predstaviť, ako by si ty behala po všetkých kamošoch a vykladala im, že si Tieňolovkyňa.“

„Po akých kamošoch? Ty si môj kamoš.“ Hodila sa na posteľ a zadívala sa na Simona. „A tebe som to povedala, nie?“

„Lebo si nemala na výber.“ Simon nachýlil hlavu a uprel na ňu pohľad. V očiach sa mu odrážalo svetlo z lampy na nočnom stolíku a postriebrovalo ich. „Bude mi za tebou smutno, keď budeš preč.“

„Aj mne za tebou,“ povedala Clary, hoci ju od nedočkavosti priam svrbelo celé telo a nemohla sa na nič sústrediť. Idem do Idrisu! spievalo jej vnútro. Uvidím vlasť Tieňolovcov, Mesto skla. Zachránim mamu!

A bude s Jaceom.

Simonovi sa zablyslo v očiach, akoby počul jej myšlienky, ale prehovoril ticho. „Vysvetli mi to ešte raz – prečo musíš ísť do Idrisu? Prečo to nemôžu urobiť Madeleine a Luke bez teba?“

„Čary, ktoré uviedli mamu do tohto stavu, dostala od bosoráka – od Ragnora Fella. Madeleine vraví, že ho musíme nájsť, lebo len od neho sa dozvieme, ako ju počarenia zasa zbaviť. On však Madeleine nepozná. Poznal moju mamu a Madeleine je presvedčená, že mne bude dôverovať, lebo sa mame veľmi podobám. A Luke so mnou nemôže ísť. Do Idrisu by mohol prísť, ale do Alicante nemôže vstúpiť bez dovolenia Sesie a tá mu ho neudelí. Ale o tomto mu, prosím ťa, nepovedz – už teraz je celý nanič z toho, že so mnou nemôže ísť. Keby nebol poznal Madeleine v minulosti, určite by ma nepustil.“

„Ale budú tam aj Lightwoodovci. A Jace. Pomôžu ti. Teda Jace určite povedal, že ti pomôže, nie? Nemá nič proti tomu, že ideš?“

„Jasné, že mi bude pomáhať,“ povedala Clary. „A samozrejme, že nemá nič proti tomu. Je s tým uzrozumený.“

Vedela však, že to posledné nie je pravda.

Po rozhovore s Madeleine v nemocnici šla Clary rovno do Inštitútu. O tajomstve svojej mamy povedala ako prvému Jaceovi – ešte predtým ako Lukeovi. Jace tam stál, civel na ňu, a keď rozprávala, len bledol a bledol, až to vyzeralo, že mu nerozpráva o záchrane mamy, ale kruto, pomaly mu vysáva krv.

„Nikam nejdeš!“ vyhlásil, len čo dopovedala. „Do Idrisu nepôjdeš, ani keby som ťa musel poviazať a sedieť na tebe, kým ťa ten strelený vrtoch neprejde.“

Clary mala pocit, akoby jej vylepil. Predpokladala, že ho to poteší. Bežala celou cestou z nemocnice do Inštitútu, aby mu to oznámila, a on tu stojí vo dverách a zazerá na ňu, akoby ju chcel prizabiť. „Ale ty ideš.“

„Áno, my ideme. Musíme. Sesia zvolala do Idrisu na veľké zhromaždenie všetkých svojich aktívnych členov, ktorí nemusia nevyhnutne ostať doma. Bude sa hlasovať, čo urobiť s Valentinom, a keďže my sme poslední, čo sme ho videli...“

Clary mu nedala dopovedať. „Keď idete vy, prečo nemôžem ísť s vami?“

Priamočiarosť tejto otázky akoby ho popudila ešte väčšmi. „Lebo to tam nie je pre teba bezpečné.“

„A tu? Tu je to až také bezpečné? Za minulý mesiac som skoro desaťkrát prišla o život a vždy to bolo tu v New Yorku.“

„To preto, lebo Valentine sa sústredil na dva Nástroje smrteľníkov, ktoré boli tu.“ Jace zaškrípal zubami. „Teraz upriami pozornosť na Idris, to všetci vieme...“

„Až takú veľkú istotu v tom zasa nemáme,“ ozvala sa Maryse Lightwoodová. Stála v prítmí na chodbe pri vchode a Jace ani Clary ju dosiaľ nevideli. Postúpila do ostrého svetla vchodu. Keď na ňu dopadlo, zvýraznilo jej strhanú, vyčerpanú tvár a vrásky, ktoré akoby ju ťahali nadol. Jej muža Roberta Light–wooda zranil minulý týždeň v boji démonský jed a odvtedy potreboval ustavičnú opateru. Clary si len ťažko vedela predstaviť, aká musí byť zmorená. „A Sesia sa chce stretnúť s Clarissou. To vieš, Jace.“

„Sesia nech sa ide vypchať!“

„Jace.“ Hlas jej pre zmenu zaznel nefalšovane rodičovsky. „Čo sú to za reči?“

„Sesia chce všeličo a nemusí to vždy dostať,“ preformuloval to.

Maryse si ho premerala pohľadom, ktorý hovoril, že presne vie, ako to myslí, a nepozdávalo sa jej to. „Sesia má často pravdu, Jace. Je celkom logické, že sa chce rozprávať s Clary po tom, čím prešla. Čo by im mohla povedať...“

„Ja im poviem všetko, čo chcú vedieť,“ skočil jej do reči Jace.

Maryse vzdychla a uprela modré oči na Clary. „Takže ty chceš ísť do Idrisu?“

„Na niekoľko dní. Nebojte sa, nebudem na ťarchu,“ odvetila, a prosebne sa zadívala na Maryse, nevšímajúc si Jaceov do biela rozpálený pohľad. „Sľubujem.“

„Tu nejde o to, či budeš, alebo nebudeš na ťarchu,“ povedala Maryse. „Otázka je, či budeš ochotná stretnúť sa so Sesiou, keď tam prídeš. Chcú s tebou hovoriť. Ak odmietneš, pochybujem, že dostaneme povolenie vziať ťa s nami.“

„Ne...“ začal zasa Jace.

„Stretnem sa so Sesiou,“ prerušila ho Clary, hoci jej pri tej predstave prebehli po chrbte zimomriavky. Dosiaľ poznala iba jedného emisára Sesie, ktorým bola Inkvizítorka, a v jej prítomnosti sa necítila dobre.

Maryse si končekmi prstov pošúchala spánky. „Tak teda dohodnuté, dobre.“ Sama však v pohode nevyzerala. Jej hlas znel nervózne a krehko ako priveľmi napnutá husľová struna. „Jace, odprevaď Clary a potom príď do knižnice. Musím sa s tebou rozprávať.“

Zmizla v prítmí bez slova na rozlúčku. Clary sa za ňou dívala s pocitom, akoby ju poliali ľadovou vodou. Alec a Isabelle mali mamu úprimne radi a Clary bola presvedčená, že Maryse naozaj nie je zlý človek, ale chýbala jej srdečnosť.

Jaceovi stvrdli ústa. „Vidíš, čo si spískala?“

„Musím ísť do Idrisu, aj keď ty to nechápeš,“ odvrkla Clary. „Musím to urobiť pre mamu.“

„Maryse priveľmi dôveruje Sesii,“ prehodil Jace. „Verí, že sú tam všetci dokonalí, a ja jej nijako nemôžem vysvetliť, že to nie je pravda, lebo...“ Náhle zmĺkol.

„Lebo to povedal Valentine.“

Očakávala výbuch, ale Jace len utrúsil: „Nikto nie je dokonalý.“ Nahol sa a ďobol ukazovákom do tlačidla výťahu. „Ani Sesia.“

Clary si založila ruky. „Naozaj len preto nechceš, aby som šla? Lebo to nie je bezpečné?“

Jaceovi sa po tvári mihol prekvapený výraz. „Čo tým myslíš? Aký iný dôvod by som mohol mať?“

Preglgla. „Lebo...“ Lebo si mi povedal, že už ku mne nič necítiš, a to je, aby si vedel, strašne trápne, lebo ja k tebe ešte niečo cítim. A stavím sa, že o tom vieš.

„Lebo nechcem, aby za mnou moja malá sestrička všade chodila ako chvost?“ V hlase mu zaznel ostrý tón, napoly posmešný, napoly ešte akýsi iný.

Prišiel výťah a s buchotom zastal. Clary odtisla dvere, vstúpila dnu a obrátila sa k Jaceovi. „Nejdem preto, že tam budeš ty. Idem, lebo chcem pomôcť mame. Našej mame. Musím jej pomôcť. Stále ti to nedošlo? Ak to neurobím, možno sa nikdy nepreberie. Mohol by si aspoň predstierať, že ti na tom trocha záleží.“

Jace jej položil na plecia ruky a prsty sa mu pritom ošuchli o jej obnaženú pokožku pri golieri. Nervami jej prebehlo mimovoľné zachvenie. Všimla si, že pod očami má kruhy a pod lícnymi kosťami tmavé priehlbiny. Jeho čierny sveter ešte zvýrazňoval modriny a tmavé mihalnice. Bol štúdiou kontrastu, malo by sa to namaľovať čiernou, bielou a sivou, kde-tu s fliačkami zlatej na ozvláštnenie, napríklad v očiach...

„Nechaj to na mňa,“ povedal ticho a nástojčivo. „Pomôžem jej aj za teba. Povedz mi, kam mám ísť, koho sa pýtať. Urobím všetko, čo bude treba.“

„Madeleine povedala tomu bosorákovi, že prídem ja. Bude čakať Jocelyninu dcéru, nie Jocelyninho syna.“

Jace jej zovrel plecia tuhšie. „Tak jej povedz, že došlo k zmene plánu. Pôjdem ja, nie ty. Ty v nijakom prípade.“

„Jace...“

„Urobím čokoľvek,“ naliehal. „Všetko, čo len chceš, ak mi sľúbiš, že tu zostaneš.“

„To nemôžem.“

Pustil ju a odtrhol sa od nej, akoby ho odsotila. „Prečo?“

„Preto, lebo je to moja mama, Jace.“

„Aj moja.“ Hlas mal chladný. „Prečo vlastne neprišla Madeleine za nami oboma? Prečo len za tebou?“

„Vieš prečo.“

„Viem, jasné.“ Hlas mu zaznel ešte chladnejšie, „Preto, že pre ňu si Jocelynina dcéra a ja budem vždy len Valentinov syn.“

Prudko medzi nimi zatiahol dvere výťahu. Na krátku chvíľu ho cez ne videla – mriežka dverí mu delila tvár na kosoštvorce, ohraničené kovom. Cez jeden kosoštvorec sa na ňu upieralo jedno zlaté oko a v jeho hĺbke blčal zúrivý hnev.

„Jace...“ vyhŕkla.

Vtom výťahom myklo, pohol sa a unášal ju dolu do tmavého ticha katedrály.

„Vráť sa na zem, Clary.“ Simon jej zamával pred tvárou rukami. „Vnímaš?“

„Ale áno, prepáč.“ Clary si sadla a potriasla hlavou, aby si ju prečistila. Mala pocit, že v nej má pavučiny. Od okamihu pri výťahu Jacea nevidela. Nebral jej telefón, takže plány na cestu do Idrisu s Lightwoodovcami musela robiť prostredníctvom Aleca, ktorý jej neochotne, rozpačito slúžil ako styčná osoba. Chudák Alec, vždy chcel robiť, čo treba, a teraz sa zmieta medzi Jaceom a mamou. „Povedal si niečo?“

„Len toľko, že podľa mňa sa vrátil Luke,“ odvetil Simon a zošuchol sa zo stola vo chvíli, keď sa otvorili dvere. „A je tu.“

„Čau, Simon.“ Luke to povedal pokojne, možno trocha unavene – mal ošúchané džínsové sako, flanelovú košeľu a staré kordové nohavice, zastrčené do čižiem, ktoré vyzerali, že najlepšie časy zažili pred desiatimi rokmi. Okuliare mal vysunuté do hnedých vlasov, ktoré boli popretkávané šedinami hojnejšie, než si Clary pamätala. Pod pazuchou niesol balík, previazaný zelenou stužkou. Podal ho Clary. „Priniesol som ti niečo na cestu.“

„To si nemusel!“ zaprotestovala Clary. „Už si urobil toľko...“ Pomyslela si na šatstvo, ktoré jej pokúpil, keď sa zničilo všetko, čo mala. Daroval jej nový mobil, nové maliarske potreby, všetko bez toho, že by o to žiadala. Takmer všetko, čo teraz mala, jej daroval Luke. A pritom nesúhlasí s tým, že idem. Tá posledná myšlienka medzi nimi visela nevyslovená.

„Viem. Ale keď som to zbadal, pomyslel som si na teba.“ Podal jej škatuľu.

Obsah bol zabalený vo vrstvách hodvábneho papiera. Clary ho roztrhla a ruka sa jej dotkla čohosi mäkkého, čo pripomínalo kožušinu mačky. Nevdojak vzdychla. Bol to zamatový fľaškovozelený kabát, staromódny, so zlatou hodvábnou podšívkou, mosadznými gombíkmi a širokou kapucňou. Rozložila si ho na kolenách a prihládzala ten mäkučký materiál rukami. „Také niečo by sa hodilo Isabelle,“ zvolala. „Ako tieňolovecký cestovný plášť.“

„Presne. Teraz budeš oblečená ako jedna z nich,“ povedal Luke. „Keď budeš v Idrise.“

Pozrela naňho. „Chceš, aby som vyzerala ako jedna z ich?“

„Clary, ty si jedna z nich.“ Úsmev mal podfarbený smútkom. „A vieš, ako berú tých zvonka. Všetko, čím zapadneš...“

Simon odfrkol a Clary naňho vrhla previnilý pohľad – skoro zabudla, že je tam. Nápadne si pozrel na hodinky. „Pôjdem.“

„Ale veď si len prišiel!“ zdržiavala ho Clary. „Myslela som, že tu pobudneme, pozrieme si film alebo tak niečo...“

„Musíš sa baliť.“ Simon sa usmial, žiarivo ako slnečný svit po daždi. Skoro by bola uverila, že ho nič neťaží. „Prídem sa potom s tebou rozlúčiť.“

„Ale, Simon,“ zaprotestovala Clary. „Zostaň...“

„Nemôžem.“ Vyhlásil to naozaj definitívne. „Idem sa stretnúť s Maiou.“

„Á, no výborne,“ povedala Clary. Vravela si, že Maia je milá. Múdra. Pekná. Aj ona je vlkolačica. Vlkolačica so slabosťou pre Simona. Tak by to asi malo byť. Áno, jeho nová priateľka by mala byť Dolnosveťanka. Veď aj on je teraz Dolnosveťan. Vlastne by sa nemal stýkať s Tieňolovcami ako Clary. „Tak potom radšej choď.“

„Áno, pôjdem.“ V Simonových tmavých očiach sa nedalo čítať. Bolo to niečo nové – dosiaľ vedela vždy v Simonovi čítať. Ktovie, či to nie je vedľajší účinok upírstva, uvažovala, alebo niečo iné. „Tak sa maj,“ povedal a zohol sa, akoby ju chcel pobozkať na líce, a rukou jej odhrnul vlasy. Vtom znehybnel a odtiahol sa s neistým výrazom na tvári. Clary sa prekvapene zamračila, ale už bol preč a prešiel popri Lukeovi vo dverách. Z diaľky doľahlo buchnutie dverí.

„Správa sa tak čudne,“ zvolala, tisnúc si k sebe zamatový kabát ako štít. „Myslíš, že je to tým upírstvom?“

„Podľa všetkého nie.“ Luke sa zatváril trocha pobavene. „Keď sa niekto stane Dolnosveťanom, neznamená to, že sa zmenia jeho pocity k veciam. Alebo k ľuďom. Dajme mu čas. Rozišla si sa s ním.“

„Nie. On sa rozišiel so mnou.“

„Lebo si doňho nebola zamilovaná. Je to ošemetné, ale myslím, že to zvláda so šarmom. Mnohí tínedžeri by sa mračili alebo by sa ti zakrádali pod oblokom s obrovským rádiomagnetofónom.“

„Dnes to už neletí. To bolo v osemdesiatych rokoch.“ Clary zliezla z postele a obliekla si kabát. Zapla si ho až ku krku a hovela si v mäkkom pocite zo zamatu. „Ja len chcem, aby sa Simon vrátil do normálu.“ Pozrela sa na seba do zrkadla a bola príjemne prekvapená – zeleň zvýraznila ryšavosť jej vlasov a pridala jas farbe jej očí. Obrátila sa k Lukeovi. „No, čo myslíš?“

Opieral sa o zárubňu s rukami vo vreckách. Pri pohľade na ňu mu tvárou preletel tieň. „Tvoja mama mala v tvojom veku presne taký kabát.“ Viac nepovedal.

Clary zovrela manžety kabáta a zaborila prsty do mäkkého materiálu. Pripomienka mamy a Lukeov smutný výraz jej vohnali slzy do očí. „Dnes za ňou pôjdeme, však?“ spýtala sa. „Chcem sa s ňou pred odchodom rozlúčiť a povedať jej – povedať jej, čo idem urobiť. Že sa z toho dostane.“

Luke prikývol. „Áno, pôjdeme za ňou. A, Clary?“

„Čo?“ Najradšej by sa naňho nebola pozrela, ale keď sa tak stalo, uľavilo sa jej, lebo smútok bol z jeho očí preč.

Usmial sa. „Normál nie je niečo až také úžasné, ako sa vo všeobecnosti myslí.“

Simon pozrel najprv na papier v ruke a potom s očami privretými pred popoludňajším slnkom na katedrálu. Inštitút čnel proti vysokej modrej oblohe, žulová hora s lomenými oblúkmi namiesto okien, obklopená vysokým kamenným múrom. Z ríms sa škerili tváre chrličov, ktoré akoby ho vyzývali, či si trúfne pristúpiť ku vchodu. Vyzeralo to inak, ako keď tu bol prvý raz – zamaskované na ruinu, lenže čary na Dolnosveťanov nepôsobia.

Nepatríš sem. Boli to ostré slová, ostré ako kyselina. Simon si nebol istý, či to prehovoril chrlič, alebo hlas v jeho vnútri. Toto je kostol a ty si zatratený.

„Ticho buď,“ zamrmlal nesmelo. „Kostoly sú mi fuk. Som žid.“

Do kamenného múru bola vsadená filigránska železná brána. Simon priložil ruku na závoru, viac-menej rátajúc s tým, že mu ju popáli, ale nič sa nestalo. Brána zrejme nie je ktovieako svätá. Potisol ju, otvoril, a keď bol v polovici popraskaného kamenného chodníčka, začul neďaleko hlasy – niekoľko známych hlasov.

A možno nie neďaleko. Skoro zabudol, ako sa mu po premene zlepšil sluch, podobne ako zrak. Znelo to, akoby hlasy počul priamo za chrbtom, no keď kráčal po úzkom chodníčku okolo Inštitútu, zbadal, že ľudia stoja ešte dosť ďaleko, na opačnom konci pozemku. Rástla tam bujná tráva, ktorá spoly zakrývala rozvetvujúce sa cestičky medzi kedysi pekne pestovanými ružovými kríkmi. Stála tam aj kamenná lavička, obrastená zelenou burinou. Kedysi to bol ozajstný kostol, kým ho neprevzali Tieňolovci.

Prvého zbadal Magnusa, ktorý sa opieral o machnatý kamenný múr. Magnus mohol sotva uniknúť pozornosti – oblečené mal biele tričko s nepravidelnými farebnými fľakmi a k tomu dúhovo sfarbené kožené nohavice. Medzi čierno odetými Tieňolovcami sa vynímal ako orchidea – bol tam Alec, bledý a akýsi nespokojný, Isabelle s dlhými čiernymi vlasmi zapletenými do vrkočov a podviazanými striebornými stužkami, a malý chlapec, ktorým musel byť Max, najmladší. Pri nich stála ich matka, ktorá vyzerala ako vyššia, kostnatejšia verzia dcéry s rovnako čiernymi vlasmi. Vedľa zbadal Simon ženu, ktorú nepoznal. V prvej chvíli ju pokladal za starú, keďže mala takmer biele vlasy, no potom sa obrátila k Maryse a Simon videl, že zrejme nemá viac ako tridsaťpäť-štyridsať rokov.

A bol tam aj Jace, stojaci obďaleč, akoby tam však akosi nepatril. Podobne ako ostatní Tieňolovci bol celý v čiernom. Keď sa obliekol do čierneho on, Simon, vyzeral, akoby šiel na pohreb, no Jace pôsobil tvrdo a nebezpečne. A blonďatejšie. Simon cítil, ako sa mu napli plecia, a položil si otázku, či niečo – čas alebo zabúdanie – rozptýli jeho nechuť k Jaceovi. Mrzel ho tento pocit, ale bol tam ako kameň, ktorý mu ťažil netlčúce srdce.

Na tej skupinke bolo niečo zvláštne – no v tej chvíli sa k nemu obrátil Jace, akoby vycítil jeho prítomnosť, a Simon mu aj z diaľky zbadal na hrdle tesne nad golierom tenkú bielu jazvu. Nechuť sa mu v hrudi zmenila na niečo iné. Jace krátko kývol hlavou jeho smerom. „Hneď som tu,“ povedal Maryse tónom, akým by sa Simon nikdy nezhováral s vlastnou mamou. Znelo to, ako keď sa dospelý rozpráva s dospelým.

Maryse to roztržitým kývnutím rukou vzala na vedomie. „Nechápem, prečo to trvá tak dlho,“ vravela Magnusovi. „Je to normálne?“

„Normálna nie je zľava, ktorú vám dávam.“ Magnus pokopkal pätou čižmy o múr. „Bežne účtujem raz toľko.“

„Ide len o dočasný Portál,“ namietla Maryse. „Má nás dostať do Idrisu. A potom ho zavriete, aspoň to očakávam. Tak znela naša dohoda.“ Obrátila sa k žene po svojom boku. „A ty, Madeleine, tu počkáš a budeš svedkom, že to urobí. Áno?“

Madeleine. Takže to je tá Jocelynina priateľka. Nebol však čas vyvaľovať na ňu oči – Jace ho už držal za rameno a ťahal za roh kostola z dohľadu ostatných. Bolo to tam ešte zarastenejšie a zaburinenejšie, na cestičke sa hadil podrast. Jace posotil Simona za veľký dub, pustil ho a očami šibol na strany, či ich niekto nesledoval. „Okej. Tu si môžeme podebatiť.“

Bolo tam určite pokojnejšie, ruch premávky z York Avenue tlmila masa Inštitútu. „Ty si ma sem zavolal,“ zdôraznil Simon. „Tvoj odkaz som mal prichytený na okne, keď som sa ráno prebudil. Nikdy netelefonuješ ako normálni ľudia?“

„Nie, ak sa tomu môžem vyhnúť, upírik,“ odvetil Jace. Zamyslene Simona študoval, akoby čítal stránku v knihe. V jeho výraze sa miešali dva protichodné pocity – mierny údiv a sklamanie, tak sa aspoň Simonovi zdalo. „Takže je to stále pravda. Môžeš chodiť po slnku. Ani poludňajšie ťa nespáli.“

„Nespáli,“ prikývol Simon. „Ale to si vedel – bol si tam.“ Nemusel rozvádzať, čo myslel pod tým ,tam‘. Jaceova tvár prezrádzala, že sa pamätá na rieku, na korbu nákladiaka, na slnko vychádzajúce nad vodou, na Clarin výkrik. Pamätal sa na to všetko rovnako dobre ako Simon.

„Vravel som si, že by to mohlo časom prejsť,“ povedal Jace, ale nevyznelo to tak, že by to myslel vážne.

„Keby som pocítil nutkanie vzbĺknuť plameňmi, dám ti vedieť.“ Simon nikdy nemal veľkú trpezlivosť s Jaceom. „Počuj, zavolal si ma až sem do centra len preto, aby si na mňa mohol vyvaľovať oči ako na niečo v Petriho miske? Nabudúce ti pošlem fotografiu.“

„A ja si ju zarámujem a postavím na nočný stolík,“ odvrkol Jace, ale nevyznelo to tak, že by mu táto irónia šla zo srdca. „Pozri, zavolal som ťa z istého dôvodu. Strašne nerád to priznávam, upírik, ale niečo máme spoločné.“

„Super úžasné vlasy?“ pokúsil sa o iróniu aj Simon, ale ani jemu to nešlo zo srdca. Čosi vo výraze Jaceovej tváre ho čoraz väčšmi zneisťovalo.

„Clary,“ povedal Jace.

Simona to zaskočilo. „Clary?“

„Clary,“ zopakoval Jace. „Rozumieš – tá malá, ryšavá, výbušná.“

„Nemám predstavu, ako môže byť Clary to, čo máme my dvaja spoločné,“ povedal Simon, hoci to vedel. Tak či onak, po tomto rozhovore s Jaceom práve teraz netúžil, a vlastne po ňom netúžil nikdy. Neexistuje akýsi mužský kódex, ktorý vylučuje takéto rozhovory – rozhovory o citoch?

Zrejme nie. „Obom nám na nej záleží,“ vyhlásil Jace s odmeraným pohľadom. „Je pre nás oboch dôležitá. Súhlasíš?“

„Pýtaš sa ma, či mne na nej záleží?“ Slovo záležať sa tu zdalo veľmi nedostatočné. Zauvažoval, či si z neho Jace neuťahuje – čo by bolo nezvyčajne kruté ešte aj od neho. Zavolal ho sem len preto, aby sa mu vysmieval, že mu to s Clary nevyšlo? Simon v sebe stále živil nádej, hoci malú, že by sa to mohlo zmeniť – že Jace a Clary k sebe začnú cítiť, čo sa patrí, že sa budú brať ako súrodenci...

Stretli sa im pohľady a Simonova malá nádej pohasla. Jace sa netváril ako brat, ktorý hovorí o sestre. Na druhej strane bolo zrejmé, že ho sem nezavolal preto, aby sa vysmieval z jeho citov. Súženie, ktoré ho trápilo, mal zreteľne vpísané v očiach.