Ilustroval Quentin Blake

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © David Walliams 2009

Illustrations © Quentin Blake 2009

Translation © Michaela Hajduková 2013

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2013

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0785-6

Pre najmilšiu osobu na svete, 

moju mamu Kathleen

1

Pošúchajte a privoňajte

Pán Smraďoch smrdel. Zapáchal. A veta „Z toho človeka nie je cítiť nič príjemné“ ho presne charakterizuje. Bol to skrátka ten najsmradľavejší smraďoch na svete.

Najhoršie, čo môže človek cítiť nosom, je smrad. Je horší ako zápach. Ten je o čosi horší ako pach a najmenej škodlivý je výpar. A človeku sa nos poriadne zmraští aj od takého obyčajného výparu.

Pán Smraďoch za svoj smrad nemohol. Bol bezdomovec. Nemal kde bývať, a preto ani nebolo možné, aby sa na rozdiel od nás poriadne umyl. A tak smrdel čím ďalej, tým viac. Vyzeral takto:

S motýlikom a v tom tvídovom saku je celkom elegantný, čo poviete? Ale nenechajte sa zmiasť. Obrázok zďaleka nevystihuje, ako smrdel. V knižke by sme síce mohli mať miesto, tak ako to býva v časopisoch, po ktorom by sa dalo pošúchať rukou a potom privoňať, ale ten smrad by bol taký odporný, že by ste ju okamžite hodili do koša. A kôš by ste zakopali do zeme. Veľmi, veľmi hlboko.

Pán Smraďoch mal malého čierneho psíka, ktorý sa volal Lady. Žiadna extra rasa, len taký obyčajný psík. Aj Lady smrdela, ale nie až tak ako pán Smraďoch. Skutočne, smrdel najodpornejšie na celom svete. Teda, ešte horšie smrdela jeho brada. Boli v nej zvyšky praženice, párkov a syra, ktoré sa tam zbierali celé roky. Keďže si ju nikdy neumýval, smrdela dosť svojsky a ešte horšie ako zvyšok tela.

Pán Smraďoch sa jedného dňa len tak z ničoho nič zjavil v mestečku a ubytoval sa na starej drevenej lavičke. Nik ani len netušil, odkiaľ prišiel a kam má namierené. Ľudia z mesta sa k nemu väčšinou správali milo. Občas mu k nohám hodili pár drobných a hneď bežali preč, lebo im slzili oči. Ale priateľský k nemu nebol nikto. Nikto sa pri ňom nepristavil na kus reči.

Teda aspoň dovtedy, kým jedno malé dievčatko nenazbieralo odvahu a neprihovorilo sa mu. A práve tu sa začína náš príbeh.

„Dobrý deň,“ povedalo dievčatko trochu nervózne, s trasúcim sa hlasom. To dievčatko sa volalo Chloe. Malo len dvanásť rokov a doteraz sa s bezdomovcom ešte nerozprávalo. Mama jej totiž zakázala prihovárať sa „takýmto kreatúram“. Nesúhlasila dokonca ani s tým, aby sa Chloe rozprávala s deťmi, čo bývali v bytoch pre sociálne slabé rodiny. Ale na Chloe pán Smraďoch nepôsobil ako kreatúra. Podľa nej to bol človek, ktorý mal veľmi zaujímavý životný príbeh a ona príbehy milovala.

Pána Smraďocha a jeho psíka vídavala sedieť na lavičke každé ráno z auta, keď ju rodičia viezli do nóbl súkromnej školy. Bol tam vždy a psík mu sedel pri nohách, či svietilo slnko, alebo snežilo. Chloe sedela pohodlne usalašená na zadnom koženom sedadle luxusného auta vedľa svojej otravnej sestry Anabele, dívala sa von oknom a uvažovala.

V hlave sa jej preháňalo plno vecí. Kto to vlastne je? Prečo žije na ulici? Mal vôbec niekedy domov? A čím kŕmi svojho psíka? Má priateľov alebo rodinu? Ak áno, vedia, že je bezdomovec?

A kam chodí na Vianoce? Ak by ste mu chceli napísať list, akú adresu by ste dali na obálku? Tá lavička, viete ktorá, za rohom pri zástavke autobusu? Kedy sa naposledy kúpal? A naozaj sa volá pán Smraďoch?

Chloe rada premýšľala osamote. Často sedávala na posteli a vymýšľala si o pánovi Smraďochovi príbehy. Samota izby jej často vnukla fantastické historky. Pán Smraďoch bol možno hrdina – starý námorník, ktorý mal veľa vyznamenaní za udatnosť, ale životu na pevnine sa nedokázal prispôsobiť. Alebo to možno bol slávny operný spevák, ktorý jedného dňa, keď sa v londýnskej kráľovskej opere snažil zaspievať najvyšší tón árie, stratil hlas a už nemohol spievať. Alebo to bol ruský tajný agent, ktorý používal bezdomovecké prestrojenie a špehoval obyvateľov mestečka.

Chloe nemala o pánovi Smraďochovi žiadne informácie. Vedela však, že v ten deň, keď sa mu prihovorila, potreboval tú päťlibrovú bankovku, ktorú držala v ruke, oveľa viac ako ona.

Vyzeral, že sa cíti osamelo. Nie tak, že žije sám, ale akoby nemal blízkeho človeka. A to v Chloe vyvolalo smútok. Veľmi dobre poznala pocity osamelého človeka. Chloe nemala veľmi rada školu. Mama trvala na tom, aby chodila do nóbl dievčenskej súkromnej školy a Chloe si tam nenašla kamarátky. Doma tiež nebývala veľmi rada. Mala pocit, ako by tam ani nepatrila.

Navyše, práve bola jej neobľúbená časť roka, Vianoce. Vianoce musia mať radi všetci, a predovšetkým deti. Ale Chloe ich neznášala. Nenávidela vianočné reťaze, oplátky, koledy, pozerať v telke prejav kráľovnej sa jej protivilo, tradičné vianočné jedlá jej nikdy nechutili, nepáčilo sa jej, že nikdy nesneží tak, ako sa na Vianoce patrí, nerada sedávala s celou rodinou pri dlhej, dlhokánskej večeri a najviac zo všetkého jej bolo odporné, ako musela predstierať, že je šťastná, len preto, že je Štedrý deň.

„Ako vám môžem pomôcť, slečna?“ opýtal sa pán Smraďoch. Mal až prekvapivo nóbl hlas. Doteraz sa mu nikto neprihovoril, a tak sa na malé bucľaté dievčatko díval trochu podozrievavo. Chloe sa trochu zľakla. Prihovoriť sa starému bezdomovcovi možno nebol najlepší nápad. Na túto chvíľu sa pripravovala celé týždne, dokonca mesiace. A malo to vyzerať úplne inak.

A čo bolo ešte horšie, musela prestať dýchať nosom. Postupne k nej totiž prenikal zápach. Ako by to bolo čosi živé, čo si razilo cestičku k jej nozdrám a čo ju pálilo vzadu v hrdle.

„Noo, prepáčte, že vás vyrušujem...“

„Áno?“ ozval sa pán Smraďoch trochu netrpezlivo, čo Chloe dosť zarazilo. Prečo má tak naponáhlo? Veď stále sedí na svojej lavičke. Predsa sa nemôže zrazu niekam ponáhľať.

A vtedy na ňu začala brechať aj Lady. Chloe sa zľakla ešte viac. Pán Smraďoch si to všimol a potiahol Lady za vôdzku, teda za kus starého povrazu, aby prestala.

„Nuž,“ pokračovala nervózne Chloe, „teta mi poslala päť libier, aby som si kúpila nejaký vianočný darček. Ale ja vlastne nič nepotrebujem, a tak mi napadlo, že by som ich dala vám.“

Pán Smraďoch sa usmial. Aj Chloe sa usmiala. Chvíľu to vyzeralo tak, že peniaze prijme, ale potom sklopil zrak a zadíval sa na chodník.

„Ďakujem,“ odvetil. „Veľmi milé, ale nemôžem ich prijať, prepáč.“

Chloe to zmiatlo. „Prečo nie?“ opýtala sa.

„Si dieťa. Päť libier, to je veľmi, veľmi štedré.“

„Ja som len myslela...“

„Je to od teba naozaj veľmi milé, ale obávam sa, že si ich nemôžem vziať. Povedz mi, slečna, koľko máš rokov? Desať?“

„DVANÁSŤ!“ odpovedala nahlas Chloe. Na svoj vek bola trochu nízka, ale rada si hovorievala, že v iných oblastiach svojich rovesníkov prerástla. „Mám dvanásť rokov a deviateho januára budem mať trinásť.“

„Takže dvanásť. Takmer trinásť. Prepáč. Kúp si za ne nejaký z tých moderných hudobných stereo diskov. Netráp sa pre starého tuláka,“ usmial sa a v očiach mu zasvietili ozajstné iskričky.

„Ak to nie je príliš nezdvorilé,“ vyzvedala Chloe, „môžem vám položiť pár otázok?“

„Samozrejme, že áno.“

„Rada by som vedela, prečo bývate na lavičke, a nie v dome ako ja.“

Pán Smraďoch sa chvíľu nervózne ošíval.

„To je dlhý príbeh, drahá,“ povedal, „možno ti ho vyrozprávam niekedy nabudúce.“

Chloe vyzerala sklamane. Nebola si istá, či ešte bude nejaké nabudúce. Keby jej matka zistila, že sa rozpráva s týmto človekom, o peniazoch už ani nehovoriac, bola by v ozajstnej kaši.

„Prepáčte, že som vás vyrušila,“ ospravedlnila sa Chloe. „Prajem vám príjemný deň.“ Po týchto slovách sa cítila trápne. Aká hlúposť! Ako vôbec môže mať príjemný deň? Bol to starý smradľavý bezdomovec a na oblohe sa začínali zbiehať temné mračná. S nepríjemným pocitom sa vydala hore ulicou.

„Čo to máš na chrbte, dieťa?“ zakričal za ňou pán Smraďoch.

„Na chrbte?“ spýtala sa Chloe a pokúšala sa pozrieť cez plece. Zo saka si odtrhla zdrap papiera a prezrela si ho.

Bolo na ňom hrubým čiernym písmom napísané jediné slovo:

Chloe stiahlo žalúdok od potupy. Musela jej to tam po ceste zo školy prilepiť Rosamund. Rosamund bola šéfkou školského dievčenského gangu. Neustále Chloe šikanovala, vysmievala sa jej, že jedáva veľa sladkostí, že má menej peňazí ako spolužiačky, alebo že ju pri hokejových zápasoch nikto nechce do svojho družstva. Keď dnes Chloe odchádzala zo školy, Rosamund ju niekoľkokrát potľapkala po chrbte a zaželala jej veselé Vianoce. Všetky dievčatá sa smiali. A Chloe až teraz docvaklo prečo. Pán Smraďoch sa s vrzgotom postavil z lavičky a vzal Chloe papier z rúk.

„Panebože! Chodila som s tým papierom na chrbte celé popoludnie,“ vyhŕkla Chloe. Zahanbila sa za slzy, ktoré jej vytryskli z očí, odvrátila sa a zažmurkala.

„Čo to je, dievčatko?“ ozval sa láskavo pán Smraďoch.

Chloe zasmrkala. „Tak teda,“ odvetila, „je to pravda, však? Som skutočná lúzerka.“

Pán Smraďoch si k nej čupol. „Nie,“ povedal autoritatívne. „Lúzerka nie si ty. Skutočný lúzer je v prvom rade ten, kto ti to prilepil na chrbát.“

Chloe sa mu snažila uveriť, ale celkom sa jej to nedarilo. Odjakživa sa cítila ako lúzerka. Možno mali Rosamund a ostatné dievčatá z bandy pravdu.

„Ten zdrap patrí na jediné miesto,“ dodal pán Smraďoch. Skrkval papier a ako profesionálny hráč kriketu ho trafil priamo do koša. Chloe si to všimla a jej predstavivosť začala okamžite pracovať. Určite to býval kapitán anglického národného kriketového družstva.

Pán Smraďoch si pomädlil ruky. „A máme to, vďakabohu, z krku,“ poznamenal.

„Vďaka,“ zamrmlala Chloe.

„Za málo,“ odvetil pán Smraďoch. „Nesmieš dať násilníkom šancu, aby ťa ponižovali.“

„Pokúsim sa,“ povedala Chloe. „Veľmi ma tešilo, pán... hm...“ začala. Všetci ho volali pán Smraďoch, ale nebola si istá, či o tom vie. Zdalo sa jej nezdvorilé, osloviť ho takto zoči-voči.

„Smraďoch,“ doplnil ju, „hovoria mi Smraďoch.“

„Teší ma, pán Smraďoch. Ja som Chloe.“

„Aj mňa, Chloe,“ odpovedal pán Smraďoch.

„Viete čo, pán Smraďoch? Ešte môžem ísť do obchodu. Nepotrebujete niečo? Napríklad mydlo a tak.“

„Ďakujem, drahúšik,“ odpovedal. „Ja mydlo nepotrebujem. Vieš, naposledy som sa kúpal minulý rok. Ale hrozne by som si dal párky. Také dobré mäsité párky priam zbožňujem.“

2

Hrobové ticho

„Mama?“ ozvala sa Anabele.

Mama dôkladne požula a prehltla jedlo, ktoré mala práve v ústach, a až potom jej konečne odpovedala.

„Áno, moje drahé dieťa?“

„Chloe práve zobrala z taniera párok a zabalila ho do servítky.“

Bola sobota večer, rodina Popkornovcov sedela v jedálni pri večeri a v telke im práve unikali Let’s dance a Talentmánia. Mama totiž jedenie pri telke zakázala. Rozhodla sa, že to je „neslušný návyk“. Namiesto toho musela celá rodina sedieť v hrobovom tichu za stolom, žuť a zízať pri tom do steny. Občas sa stalo, že tému rozhovoru zvolila mama. Väčšinou to bolo o tom, čo by robila, keby šéfovala krajine. Bola to jej téma číslo jeden. Mama mala kozmetický salón, ale zatvorila ho, pretože kandidovala na poslankyňu do parlamentu a nepochybovala o tom, že jedného dňa sa stane premiérkou.

Mama dokonca pomenovala ich bielu perzskú mačku po kráľovnej Elisabeth. Fajnovosťou bola úplne posadnutá. Na prízemí mali záchod, ktorý bol stále zamknutý a pripravený pre „veľmi dôležitých hostí“, ako keby sa k nim mal prísť vycikať niekto z kráľovskej rodiny. V sekretári mali porcelánový servis „pre tých naj“, ktorý ešte nikdy nepoužili. Mama používala osviežovač vzduchu dokonca aj v záhrade. Nikdy nevyšla von, a to ani otvoriť dvere, kým nebola dokonale upravená, so svojimi milovanými perlami na krku a s toľkým lakom vo vlasoch, že by stačil na vytvorenie vlastnej ozónovej diery. Nad všetkým a každým tak ohŕňala nos, až hrozilo, že jej zostane ohrnutý navždy. Vyzerala takto:

Podľa mňa vyzerá ako poriadna fajnovka, či nie?

Preto je jasné, že otec, alebo ocko (toto oslovenie mal radšej), si zvolil tichší spôsob života, keď mama práve nebola nablízku, a kým nemusel, neozýval sa. Bol mohutný a silný, ale manželka z neho urobila ustráchanca. Ocko mal len štyridsať rokov, ale už začal plešatieť a hrbiť sa. Celé dni trávil v práci v automobilke na kraji mesta.

„Skryla si párok do servítky, Chloe?“ vypytovala sa mama.

„Vždy mi len vyrábaš problémy!“ vyštekla Chloe.

A mala pravdu. Anabele bola od nej o dva roky mladšia a patrila k deťom, o ktorých si dospelí myslia, že sú dokonalé, ale ostatné deti ich nemajú rady, lebo sú to namyslení bifľoši. Anabele zbožňovala, keď mala Chloe problémy.

Napríklad si vo svojej cukríkovoružovej izbe ľahla na posteľ, začala sa prehadzovať, plakať a kričať: „ZLEZ ZO MŇA, CHLOE! TO BOLÍ!“ Hoci Chloe pritom ticho sedela vo svojej izbe hneď vedľa a niečo si písala. Môžeme teda povedať, že Anabele bola zloba. Ku svojej staršej sestre sa totiž určite správala zle.

„Prepáč, mama. Len mi spadol,“ odvetila Chloe previnilo. Chcela ten párok prepašovať pánovi Smraďochovi. Myslela naňho celý večer a stále mala pred očami, ako sa v tú chladnú tmavú decembrovú noc trasie niekde vonku a oni si tu sedia v teple pri večeri.

„Tak ho vybaľ z tej servítky, Chloe, a vráť ho na tanier,“ prikázala mama. „Je mi to také trápne, že máme na večeru párky. Poslala som otca do supermarketu, aby kúpil filé z morského ostrieža. A on si prišiel domov s balíčkom párkov. Keby sa niekto ohlásil a videl by nás toto večerať, príšerne by sme sa znemožnili. Pomyslel by si, že sme úplní neokrôchanci.“

„Prepáč, drahá moja,“ protestoval ocko, „filé z ostrieža bolo všade vypredané.“ Keď to hovoril, nenápadne žmurkol na Chloe a potvrdil tak jej podozrenie, že mamu neposlúchol naschvál. Chloe sa naňho potajomky usmiala. Spolu s ockom priam zbožňovali párky a mnoho ďalších vecí, ktoré mama neuznávala, napríklad hamburgery, rybie prsty, bublinkové malinovky a najmä točenú zmrzlinu, ktorú nazývala „diabolským lektvarom“. „Nikdy v živote by som si nedala do úst nič zo stánku rýchleho občerstvenia. To by som radšej zomrela.“

„A teraz všetci do práce,“ nariadila mama, keď dojedli. „Anabele, anjelik môj drahocenný, odprac zo stola. Chloe, ty umy riad, a ty, manžel môj, ty môžeš utierať.“ Keď povedala: „všetci do práce,“ mala tým na mysli naozaj všetkých. Okrem seba. Keď sa zvyšok rodiny rozpŕchol za povinnosťami, mama sa usalašila na pohovke a začala si rozbaľovať tenučký plátok mentolovej čokoládky. Každý deň si dopriala jeden. Hryzkala doň tak hrozne pomaly, že ho jedla takmer hodinu.

„Jedna z mojich luxusných mentolových čokoládok znova dostala nohy!“ zakričala.

Anabele uštedrila Chloe vyčítavý pohľad a vybrala sa do jedálne po zvyšné taniere. „Stavím sa, že si to bola ty, tučibomba!“ vyprskla.

„Buď dobrá, Anabele,“ upozornil ju ocko.

Chloe sa cítila vinná aj napriek tomu, že na mamine čokoládky nechodievala. Zaujala s ockom pozíciu pri dreze.

„Chloe, prečo si chcela skryť ten párok?“ opýtal sa. „Keď ti nechutilo, mala si povedať.“

„Ja som ho nechcela skryť, oci.“

„A čo si chcela urobiť?“

Vtom pricupkala Anabele s ďalšími taniermi, a tak stíchli. Čakali, kým odíde.

„Oci, poznáš toho bezdomovca, ktorý každý deň sedí na tej istej...“

„Pána Smraďocha?“

„Áno. Ten jeho psík je určite hladný, chcela som mu doniesť párky.“

Klamala, ale iba trošku.

„Myslím, že na tom, že chceš nakŕmiť úbohého psíka, nie je nič zlé,“ zareagoval ocko. „Ale iba raz, jasné?“

„Ale...“

„Iba raz, Chloe. Lebo potom bude pán Smraďoch očakávať, že mu budeš psíka kŕmiť každý deň. Skryjem jeden balíček párkov za ten francúzsky syr, či čo to je. Zajtra ráno, kým mama vstane, ti ich uvarím a môžeš ich odniesť...“

„ČO SI TO TAM VY DVAJA DOHADUJETE?“ vyzvedala mama z obývačky.

„Ale, iba sa rozprávame, ktoré zo štyroch kráľovských detí máme najradšej,“ odvetil ocko. „Ja navrhujem Annu – má skvelé jazdecké schopnosti, ale Chloe presadzuje princa Charlesa, lebo miluje biosušienky, ktoré sa vyrábajú pod jeho záštitou.“

„Výborne, pokračujte!“ ozvalo sa hlasno z vedľajšej izby.

Ocko sa potmehúdsky usmial na Chloe.